Vlastimil Vondruška

HUSITSKÁ EPOPEJ III

1426–1437

Za časů císaře Zikmunda

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2015

© Alena Vondrušková, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6755-2

Mé ženě Aleně

Prolog

Pomalu jsem kráčel širokou ulicí od kostela k rynku. Venku jsem byl téměř sám, protože drobně mrholilo a od řeky vanulo sychravé povětří. Lepší počasí se dalo po svatém Martinovi očekávat jen těžko. Většina lidí nemá listopad ráda, ale já ano. Už jako kluk jsem nastavoval tvář přívalům deště a představoval jsem si, že jsem statečný křižácký rytíř na hradbách Akkonu, kterého jen tak něco nerozhází. Teprve později jsem zjistil, že ve Svaté zemi prší jen zřídka. Ale přesto jsem měl listopad rád, protože se blížil advent.

Do svaté Cecílie zbýval už jen týden. Já vím, že advent začíná v neděli před svatým Ondřejem, ale pro nás, členy literátského bratrstva, začínal už na svatou Cecílii. Je totiž patronkou hudebníků a varhaníků. Na její svátek se vždycky sejdeme, zkontrolujeme hudební nástroje a kancionály, řekneme si, co se nám povedlo a co musíme ve svém zpěvu ku chvále boží zlepšit. Společně se pomodlíme za dobré úmysly a pak se odebereme do šenku.

Já piju obvykle střídmě, ale někteří členové našeho kůru to přehánějí. Starého Buška jsem loni musel domů odvézt na trakaři. Bydlíme totiž ve stejné ulici a sousedé si mají pomáhat. Mladý Blahuta, syn lékárníka Hypolita, se namazal tak, že usnul na ulici. Tam ho našlo pár studentů z koleje, a protože to jsou uličníci, odtáhli ho na rynek, přivázali na pranýř a tam ho nechali.

Ani nevíte, jak jsem tu ostudu Blahutovi přál!

V našem literátském bratrstvu je totiž nejhloupější, ale to bych mu nevyčítal. Jenže vadí mi, čím je kdo hloupější, tím ochotněji se ke všemu vyjadřuje. Blahuta není jiný. Nedávno tvrdil, že by se všechny problémy křesťanského světa vyřešily, kdyby na zemi žili jen kališníci. Zeptal jsem se ho, zda by to vyřešilo i neúrodu, která nás loni postihla. Že jsem nemlčel! Vzápětí jsem si musel vyslechnout zasvěcené kázání, že neúroda byla trestem za to, co dělají katolíci.

Ne že bych katolíky miloval, ctím kališnickou víru svých předků. Ale od té doby, co s bratrancem Petrem píšeme kroniku našeho rodu, přiznám se, že jsem k nim o něco smířlivější. Ne proto, že bych jim odpustil bludy, v nichž žijí, ale zdá se mi, že svůj díl viny za to zlé, co se v uplynulém věku stalo, mají obě strany. V tomhle ohledu si nemáme před Bohem co vyčítat.

Hanební nebyli totiž jen katolíci, říkám to nerad, ale občas se hanebně chovali i ti, kteří ctili odkaz Jana Husa. Nahlas bych to však nikdy neřekl. Z literátského bratrstva svaté Kateřiny by mne vyloučili a pastor by mne proklel do třetího kolena. Pravdou není totiž to, co se doopravdy děje, ale co chtějí ti kolem vás slyšet. A kdo má jiný názor, budiž vyvržen! Narazil bych i u svého bratrance. Petr by mne pochopitelně neproklel, ale povýšeně by upozornil, že tak jasnou věc nemusím říkat, to je přece všem zřejmé. A opravil by mě, že větší díl hanebností jsme podle něj spáchali my, kališníci.

Víte, najít spřízněnou duši, pokud chcete o skutcích svých předků nezaujatě diskutovat, téměř nelze. Sousedovi je ochotný vynadat každý, ať už je v právu, nebo není, ale pro stejné prohřešky si neodváží kritizovat kazatele či hejtmany, kteří bojovali za pravou víru. Pokud někdo získá aureolu hrdiny nebo mučedníka, přestává být člověkem z masa a kostí a stává se andělem.

I když je můj bratranec Petr jízlivý, oceňuji, že je jeden z mála, s nímž se mohu o podobné pocity rozdělit. Jen musím vydržet jeho dětinské výpady, jimiž vše okamžitě komentuje. Když mu ale podstata hovoru dojde, je natolik chytrý, že mi dá mnohdy i za pravdu. Ani netušíte, jak něco takového z úst katolíka potěší.

Asi dětinštím. Přitom mi hlava začala šedivět teprve nedávno. Ale tím vás nechci unavovat. Chtěl jsem vlastně říci něco úplně jiného. Kráčím po ulici pomalu, i když mám chuť utíkat. Ne kvůli mrholení, poletují i vlhké vločky sněhu, ale pod pláštěm mám ve voskovaném plátně zabalen svazek pergamenů, které mi dneska přivezl forman z Písku. V tomhle městě u Otavy žil totiž v časech panování krále Václava, toho jména čtvrtého blahé paměti, starý Prokop, jehož jsem potomkem. Já i můj bratranec Petr.

Když jsme dopsali druhou knihu osudů našeho rodu, konstatovali jsme, že se z roku Páně tisícího čtyřstého dvacátého pátého žádné zápisy o našich předcích nedochovaly. Kroniku jsme nechali svázat a zrovna se chystáme začít sepisovat třetí díl. Jenže nedávno mi přítel z časů mých právnických studií vzkázal, že na písecké radnici našel v truhlici s městskými privilegii a účty zápisky, které by mne mohly zajímat. Víte, on je notářem, stejně jako já. Nikdy nebyl svědomitý. Já vím o každé listině na radnici, a kdyby u nás ležely zápisky o jeho předcích, našel bych je hned v prvním roce svého působení v úřadu. On je objevil až po pětadvaceti letech služby. Ale stejně ho mám rád, neumíte si představit, co vše jsme spolu v mládí prožili. Zase odbíhám, promiňte!

Hned jak mi ráno forman balíček odevzdal, nedočkavě jsem rozlomil píseckou pečeť a listiny zběžně pročetl. Je tam spousta zpráv o událostech, o nichž jsem nic netušil. Také pár zmínek právě o onom roce, o němž nevíme s bratrancem vůbec nic. Rozhodl jsem se rychle. Sepíšu stručně osudy našeho rodu právě v roce Páně tisícím čtyřstém dvacátém pátém, kdy se v zemi válčilo jako snad nikdy předtím a ani potom. Nerad to říkám, ale ti, kteří válčili, byli vesměs utrakvisti. Dobývali a drancovali města, hrady, tvrze i osamělé dvorce. A nebyly všechny katolické. Po Žižkově smrti snad kališnické hejtmany pokousal bazilišek, protože mezi sebou zápasili jako hladoví psi o velkou kost. To by bylo něco pro mého katolického bratrance! Rozhodl jsem se, že to sepíšu raději sám. Bude to hezký úvod pro chystaný spis. Ostatně, moc práce mi to nedá, těch zpráv je jen několik a týkají se především členů našeho rodu, kteří se věnovali vojenskému řemeslu.

KAPITOLA 1

Olbrámek až dosud netušil, co je to pláč. Neproléval slzy, ani když zemřela matka Gunhilda. Tehdy byl malý a jediné, s čím se mu vzpomínka na ni spojovala, byl kyselý pach piva, který z ní vždycky cítil. Svého legitimního otce Olbrama nenáviděl, a pokud by se jemu něco stalo, rozhodně by netruchlil. Snad jedinkrát v životě cítil dojetí, to když zemřel jeho opatrovník Mikuláš z Pístného. Toho rád měl a obdivoval ho jako rytíře. S ním se cítil v bezpečí a spokojený. To se stalo před pěti lety. V devatenácti letech vám může připadat, jako by to bylo dávno. Olbrámek neplakal, ani když ho opustila jeho nevlastní sestra Barborka, kterou miloval. Jeho srdce se zatvrdilo.

Slzy měl v očích až teď. To když kráčel za vozem, na němž leželo tělo mrtvého Jana Žižky. Nebyl sám. Na drsných tvářích bojovníků, ošlehaných větrem a sluncem, se zračil smutek. Ale ještě více zoufalství. Jan Žižka byl přísný, někteří příslušníci houfce ještě teď cítili na zádech bolestivé rány bičem, když je nechal potrestat. Navzdory tomu měli svého hejtmana rádi.

Nebyla to sympatie, jakou chová muž k ženě nebo přítel k příteli nad džbánkem piva v šenku, byla to důvěra. Pokud Žižka nařídil, aby postavili vozy k cestě u potoka, nikdo nepochyboval, že to je nejlepší místo. A vždycky zvítězili. Vojáka nepovznášelo nic tolik jako jistota, že zvítězí i příště. Jenže Žižkova mrtvola ležela na voze a všichni se obávali toho, co je teď čeká.

Protože se na hejtmanově noze objevila černá hlíza, báli se někteří, zda neměl mor. Proto se pohřeb odbyl rychle. O to déle se však po pohřbu hovořilo na shromáždění obce. Dokud Žižka žil, jeho podhejtmani se chovali skromně, slepý vojevůdce nesnášel nic tolik jako odpor. Potíže mu raději nedělal ani kněz Ambrož, který kdysi s houfcem věrných dobyl Hradec Králové a založil obec východočeských orebitů.

Jenže teď bylo všechno jinak. Těch, kteří se domnívali, že mohou Jana Žižku nahradit, postávalo ve shromážděných houfech polního vojska hodně. I když přítomní tušili, že nikdo z nich Žižkou nikdy nebude, hovořili, jako by jen oni mohli úspěšně pokračovat v jeho boji. Místo vrchního hejtmana ozbrojených houfců bylo lákavé. Rytíři se předháněli ve slibech. Každý vykládal, co dokáže, pokud vojsko povede právě on. O místo hejtmana usiloval i kněz Ambrož. Zásluhy měl přece nesporné a v jejich boji šlo především o kalich. Kdo jiný by měl nad takovým posláním bdít než kazatel? Na Táboře to přece bylo stejné.

„Truchlím stejně jako vy všichni,“ hřímal Jan Roháč z Dubé. „Proto si už neříkám orebita, ale sirotek, neboť odešel muž, kterého jsem považoval za svého otce.“ Většina přihlížejících bojovníků souhlasně pokyvovala hlavami. Pak několik z nich začalo volat, že i oni se cítí být sirotky.

Sněm se protáhl, ale bojovníci nakonec dospěli k dohodě. Z orebitů se stali sirotci a ten, kdo tenhle nápad přinesl, si zaslouží stát v čele houfců. Tím mužem byl Jan Roháč z Dubé. Slib poslušnosti mu složil i Olbrámek. Nebyl si sice jistý, zda právě tenhle rytíř je tím nejvhodnějším, kdo by se měl povinností vrchního hejtmana ujmout, ale to nebylo v tuto chvíli podstatné. On sám by v čele vojska viděl raději Kuneše z Bělovic, který byl podle jeho názoru mnohem lepší voják. Tvrdý a nesmlouvavý. Přesně takový chtěl být vůči svým nepřátelům i Olbrámek. Nad hrobem Jana Žižky přísahal, že jeho mečem zemřou desítky stoupenců římského papeže. A také těch kališníků, kteří nebudou kráčet správnou cestou, ale budou ve víře kolísat, neboť zrada je zradou, ať jde o přítele či bratra.

Oldřich z Rožmberka nebyl v Krumlově skoro celý rok. Jednal s nejvýznamnějšími šlechtici, jak uklidnit situaci v zemi, snažil se zprostředkovat mír s pražany a ve Vídni navštívil císaře Zikmunda. Mezitím neustále sháněl peníze, protože zděděné dluhy se mu nedařilo splácet. Spíše ještě rostly, neboť celé jmění ho stálo vydržování žoldnéřského vojska, aby chránil svá panství před kališníky z Tábora. Uzavřel s nimi sice příměří, ale šarvátky byly na denním pořádku. On sám k nim příčiny nezavdával, toužil po klidu, ale radikální kazatelé neustále ukazovali rukou ke Krumlovu a do omrzení opakovali, že tam je jejich nepřítel. Většinou to byli preláti, kteří kdysi Rožmberkům sloužili.

K neshodám přispěl ještě fakt, že se na rožmberská panství začaly vracet rodiny, které odtud před několika lety utekly, aby spolu s tábority budovali spravedlivější společnost. Když ale začala táborská obec vesničany nutit, aby platili rentu stejně jako dříve, mnozí vystřízlivěli. Nakonec si spočítali, že u Rožmberka na tom budou lépe, a utíkali k němu. Opuštěných statků bylo na panství pánů pětilisté růže hodně a správci jim je ochotně přenechávali. Více poddaných znamenalo vyšší příjmy. Táborští kazatelé tohle považovali za vrchol hanebnosti a o to hlasitěji uráželi Oldřicha z Rožmberka. Ten však v událostech posledních měsíců přece jen spatřoval jistou naději. Zvláště smrt Jana Žižky ho neobyčejně potěšila.

Hned jak se Oldřich z Rožmberka do Krumlova vrátil, zavolal si stařičkého Mikuláše. Už se rozumělo samo sebou, že ho považuje za svého důvěrníka, a zvykl si radit se s ním o svých plánech. Nový krumlovský hejtman Ctibor z Vlčetína nad tím mávl rukou, neměl čas na dvorské intriky. Jeho povinnosti byly především vojenské. Navíc věděl, že Mikuláš je poslední, kdo by se stavěl proti jeho autoritě.

„Posaď se,“ vyzval velmož starého písaře. I když bylo Oldřichovi z Rožmberka teprve dvaadvacet let, vypadal starší. A tak se i choval. Starosti z uplynulých let, kdy zachraňoval dědictví po svých předcích, se mu vepsaly do tváře. Už dávno ztratil dětský úsměv a jeho oči postrádaly mladickou dychtivost. Byly číhavé a ostražité. Navzdory nízkému věku byl už protřelý rytíř, který po otci zdědil vynikající politickou intuici. Od dětství trochu kulhal, ale jinak to byl hezký mládenec.

Do Krumlova přijel bez manželky. Žil s ní už sedm let. Hned jak dosáhl dospělosti, oženil ho jeho tehdejší poručník Čeněk se svou neteří Kateřinou z Vartemberka. Právě čekala další dítě. Protože se v jižních Čechách objevil mor, nechal rodinu na Zbiroze. Tenhle hrad měl rád stejně jako jeho otec. Kromě jiného proto, že byl daleko od Tábora a jeho hradby byly pevnější než ty krumlovské.

Ani písař Mikuláš nekráčel úplně jistě. Staré zranění nohy se občas ozývalo, zvláště teď v zimě, kdy kolem hradu i v městských ulicích ležel ještě sníh a vzduch byl zatraceně mrazivý. Měl už šedé vlasy i vousy a kolem očí vrásky. Před dvěma lety oslavil šedesátiny. V rodu píseckého Prokopa byl nejstarší. Na hlavu rodu si však nikdy nehrál, protože byl nemanželský. Kvůli tomu se dlouho nestýkal se svým nevlastním bratrem, který se jmenoval Prokop stejně jako jejich otec. Ale to už bylo dávno a bratr odpočíval na píseckém hřbitově. Mikulášovi dalo stáří nejen bílé vlasy, ale také moudrost a zkušenosti. Byl neocenitelným pomocníkem už Oldřichova otce. Sloužil mu nejen jako důvěrný posel a vyjednávač, ale také jako obratný falzifikátor, protože některé nároky pánů pětilisté růže bylo třeba podepřít listinami, o nichž byl Rožmberk přesvědčený, že by existovat měly a jen shodou okolností je nikdo dříve nenapsal.

Mladý Oldřich si zpočátku udržoval od Mikuláše odstup. To bylo ještě v časech, kdy on sám horoval pro reformu církve a stál spolu se svým poručníkem Čeňkem z Vartemberka v táboře obhájců Jana Husa. Díky vlivu své matky Alžběty z Kravař vyčítal Mikulášovi, že není ve víře horlivý. Za vinu mu kladl i to, že Mikulášův syn Vítek začal sloužit katolickým nepřátelům a Mikulášův synovec Jošt opustil rožmberské služby a stal se táborským bojovníkem. Ani za jednu z těch věcí Mikuláš nemohl a nakonec mu bylo odpuštěno. Vítek navíc pány z Házmburka opustil a pokorně se vrátil do Krumlova.

„Co víš o událostech v říši?“ začal bez úvodu mladý Rožmberk, když se písař Mikuláš usadil s tichým povzdechem na široké sedátko ve výklenku u okna. Bylo kryté šedavou vlčí kožešinou a tohle místo si oblíbili všichni hradní páni. Byl odtud nádherný výhled dolů na zákruty řeky a město. Oldřich pokynul panošovi, aby jim nalil víno.

„Sem se mnoho novinek nedostane,“ odpověděl opatrně písař Mikuláš. Věděl toho ve skutečnosti hodně, ale ctil zásadu, že lepší je naslouchat než hovořit.

„Římští kurfiřti uzavřeli loni spolek proti císaři Zikmundovi,“ začal Oldřich z Rožmberka. Ani on nebyl zvyklý plýtvat slovy, ale ve společnosti starého Mikuláše hovořil rád. „Prohlašovali, že jsou odpovědní za stav říše, a především za zahraniční politiku. Hlasitě dávali najevo nespokojenost se smířlivostí, jakou podle nich Zikmund chová k našim kališníkům. Pak za ním vyrazili do Budína. Když ho však pokárali, vybuchl a div se na bavorského vévodu nevrhl. Znáš ho, jak se umí rozvzteklit.“

„To opravdu znám,“ usmál se Mikuláš. „Když jsem s ním jednal kdysi v Kostnici, hodil mi na hlavu číši s vínem. Minul, a to ho tehdy rozzuřilo ještě víc.“

„Křičel, že nemá dost peněz a musí bojovat proti Turkům, aby ochránil nejen své Uhry, ale celý křesťanský svět. Po tomhle teatrálním úvodu se jich zeptal, co je jim milejší – pohani, nebo čeští kališníci. To už se uklidnil a touhle otázkou je vlastně zahnal do kouta, protože na ni se křesťansky odpovědět nedá. Věděl to, a proto ještě licoměrně zdůraznil, že on sám boj s kališníky samozřejmě nevzdá.“

„Kolikrát už něco takového prohlásil! A kolikrát to pak popřel. To je celý Zikmund.“

„Kurfiřti se s tím samozřejmě nespokojili, i oni ho dobře znají. Dokonce naznačovali, že by ho mohli sesadit, stejně jako to udělali jeho staršímu bratru Václavovi. No, padla spousta slov, ale nakonec to dopadlo jako vždycky. Kurfiřti se pak doma pohádali, jak vlastně pokračovat. Saský i braniborský kurfiřt totiž chápou, že není účelné naše kališníky příliš dráždit, vždyť ohrožují právě jejich země. Prosadili vůči našim zemím smířlivější postup a tím uvolnili ruce Zikmundovi. Ten se vzápětí Fridrichovi odvděčil tím, že mu konečně potvrdil Sasko jako dědičné léno.“

„Navíc jeho věčný rival braniborský kurfiřt Fridrich Hohenzollernský utrpěl drtivou porážku od polského krále,“ připomněl stařičký písař a napil se vína. Bylo výtečné.

„Byl jsem u toho, Mikuláši, když mu zprávu do Vídně přinesli. Smál se, plácal se do kolen a vykřikoval, že to ho pobavilo ještě víc než smrt toho slepého lapky. Ale protože umí počítat, ihned mu došlo, že to je ideální situace k obratu v politice. I když mne neustále napomíná, abych se vystříhal spolků s kacíři, hodlá teď něco takového udělat on sám. Ale k tomu potřebuje z naší strany podporu.“

Písař Mikuláš opatrně přikývl. Znal svého pána a i on uměl počítat. Rychle zvažoval, co by mohl podniknout. Představa, že by měl na stará kolena zase cestovat křesťanskou Evropou, se mu příliš nezamlouvala. Jeho obavy vzápětí mladý Rožmberk potvrdil.

„Je nezbytné, abych měl na jeho dvoře svého vyslance. Ale ne nějakého hlupáka, který umí jen nahlas přečíst list, jenž bych císaři případně poslal. Musí tam být někdo, kdo mu může poradit, kdo zná české urozené rody a ví, jak na ně. Jediný, kdo tohle zvládne, jsi ty. A budeš mít ještě jeden úkol. Vlastně celá tvá rodina. Máš příbuzné mezi kališníky. Tvůj syn Vítek se s některými tajně stýká, neprotestuj, vím o tom! Ale to se mi právě teď hodí. Bude v tom pokračovat a bude ti tajně posílat zprávy, co se mezi kališníky říká a chystá. Jaké tam jsou nálady a kdo se s kým nepohodl. Co z toho uznáš za vhodné, povíš císaři Zikmundovi. Co ti mám vykládat, tohle řemeslo ovládáš lépe než já.“

„Jste příliš laskavý k mým nepatrným schopnostem, můj pane. Já ovšem nikdy nechtěl do téhle práce zasvěcovat svého syna. On je jiný. Je čestný a v mnoha ohledech ještě trochu naivní.“

„Taky jsem byl naivní. Ale tohle není doba, v níž by naivní přežili. S tím určitě souhlasíš. Tvůj Vítek má mnoho hříchů a já mu je odpustil. Je teď na tvé rodině projevit mi vděk. A pokud se zachováte jako věrní poddaní, vděk projevím i já.“

Oldřich z Rožmberka upil vína a pak se usmál. Na rtech se mu mihl jeho dávný, skoro ještě dětský výraz. Takový měl jen tehdy, když žertoval. Ovšem pouze s dobrými přáteli.

„Pokud ti slibuji svůj vděk, pak to neříkám jazykem císaře Zikmunda. I já jím hovořím rád, ale tebe si vážím příliš na to, abych mluvil do větru. Víš sám, že mám pokladnice prázdné, peníze ti tedy slibovat nemohu. Ale pokud svůj úkol splníš, jistě se najde něco, oč mne budeš moci požádat, a já tvé přání vyplním. Císař Zikmund svolává sněm svých věrných do Brna. Zítra tam odjedeš! Nemusím ti snad připomínat, že zprávy o tom, co se děje na jeho dvoře, budeš posílat přímo mně! A co nejpodrobnější. A teď mi pověz, co nového je ve městě.“

Olbram se vracel domů ze zasedání písecké městské rady. Z radnice to měl jen pár kroků přes rynek. Dům rodu Prokopů stál hned na nároží. Stmívalo se brzy, do Velikonoc zbýval ještě měsíc. Většina oken byla potemnělá a ve městě vládl klid. Tahle zima byla zlá. Loni se neurodilo a mnoha domácnostem docházely zásoby. Lidé často uléhali s prázdnými žaludky, a to pak bylo lepší jít spát co nejdříve. Většina šenků byla zavřená, pivo ve městě nevařil už vůbec nikdo.

Ani v Olbramově domě nebyla hojnost, ale hladem nikdo netrpěl. Měl dost peněz, aby si na podzim včas opatřil nějaké zásoby, poté co se v jeho dvorci sklidilo málo. Zásoby zajistil i pro svůj železářský hamr nedaleko Nepomuku. Náladu mu zkazilo něco jiného. Na jednání městské rady byl jako obvykle přítomen Mikuláš z Pelhřimova. Kazatelé získali v poslední době velký vliv a mluvili prakticky do všeho. Na Táboře rozhodovali i o vojenských záležitostech, a několikrát se proto ostře střetli s hejtmany polního vojska. Kněží, v jejichž čele stanul Prokop Holý, si nakonec prosadili své. Tohle věděl od bratra Jošta, který sloužil jako podhejtman v houfci Bohuslava ze Švamberka.

V Písku byl až do nedávné doby život klidnější. Olbram si s Mikulášem z Pelhřimova rozuměl a oběma šlo o to, aby obec prosperovala. Ale v poslední době se dostal Mikuláš do sporu s několika táborskými kazateli. On sám platil za duchovní autoritu v celém kraji, a proto si vysloužil přezdívku Biskupec, neboť fakticky zastával povinnosti kališnického biskupa. Ve věcech víry byl nesmlouvavý, jenže mladí táborští kazatelé takoví nebyli. Mnozí nectili autoritu těch, kteří jako první povstali ve jménu kalicha. Někteří z těch mladších dokonce hlásali, že je třeba začít s ostatními stoupenci kalicha vyjednávat a hledat cestu ke smíru, protože lid trpí válkou a hladem.

„Taková hloupost!“ horlil na zasedání písecké rady Mikuláš z Pelhřimova. „Jsme povoláni k tomu, abychom vedli svůj boj až do vítězného konce. Je naší povinností vrátit křesťanskému světu pravdu evangelií. Je naší povinností potřít hanebného římského papeže a jeho stoupence. Není cesta ke smíru s vrahy, zloději, korouhevníky a svatokupci. Proč zemřel náš mistr Jan Hus? Chcete ho snad zradit? Chcete, aby byla jeho oběť zbytečná?“

„Proč se rozčiluješ?“ zasáhl smířlivě Olbram. „Nikdo nechce Jana Husa zradit. Jen si někteří z nás myslí, že bychom měli jednat s našimi bratry v Praze, Hradci Králové a v Žatci. Jsou přece stoupenci kalicha, stejně jako my!“

Následoval výbuch hněvu, během něhož Mikuláš z Pelhřimova Olbramovi vyčetl i to, co nebyla pravda. Byl toho dne zjevně ve špatném rozmaru a výsledkem bylo rozhodnutí písecké městské rady, že neobešle chystaný synod kališnického duchovenstva v Praze. Olbram věděl, že to je hloupost, ale konšelé měli k Mikulášovi z Pelhřimova respekt. Podrobil se i on, neboť se nevyplatilo s kazateli nesouhlasit.

Když Olbram dorazil domů, rodina čekala u stolu. Jeho žena Marie seděla na lavici, měla klidný pohled a jako vždy jí to velice slušelo, i když mu dala už tři děti a nedávno překročila čtyřicítku. Ostatně, Olbramovi do požehnaných padesáti let chyběly jen tři roky. V duchu ho napadla obava, zda se vůbec toho věku dožije. Proslýchalo se, že se v okolí znovu objevil mor.

„Přichystala jsem hrachovou kaši se škvarky,“ řekla Marie, jako by se omlouvala. „Já vím, že je čas půstu, jenže už nemám skoro žádnou mouku. Slušel by se spíše chléb, ale mouku šetřím na Velikonoce. Samotný hrách není k jídlu nejlepší a zelí nám došlo. Tak jsem ho alespoň trochu omastila. Jediné, čeho mám totiž dostatek, je hromada škvarků. Snad nám to Bůh odpustí.“

„Kdyby Bůh chtěl, abychom drželi půst, pak nám dá lepší úrodu obilí a nedovolí, aby se nám narodilo tolik nových selat,“ souhlasil trochu nesoustředěně Olbram. „Mám vás všechny rád.“

„Co se stalo?“ zbystřila Marie. Znala svého muže a všechny starosti prožívala s ním.

Olbram jen mávl rukou, ale hned se ozvala Barborka. Byla z jeho dětí nejstarší, bylo jí už devatenáct. Navzdory tomu, že zrušila zasnoubení s bratrem prácheňského hejtmana, Chval Řepický z Machovic se neurazil. Jednou jí dokonce důvěrně pošeptal, že se ani nediví, protože i on považuje svého bratra za ňoumu. Od něj také věděla o všem, co se kolem radnice děje. Mnohdy dokonce lépe než její otec. Proto začala zasvěceně vysvětlovat, jaké potíže dělají někteří kazatelé, a jejich Biskupec obzvláště.

„Hele, sestro, nech nás v klidu alespoň najíst. Tohle od tebe slyšíme už od rána,“ uťal ji bratr Jan. Nedávno mu bylo třináct, ale i když byl o tři roky mladší než bratr Olbram, byl vyšší a ramenatější. Jeho starší bratr měl duši úředníka, ale Jan byl bojovník. Otec v něm poznával svého nehodného mladšího bratra. Jen s tím rozdílem, že Jošt byl vždycky nevyzpytatelný a často se choval jako utržený z řetězu. Jan byl však klidný, a když s někým zápasil, používal víc rozum než sílu.

Barborka a Jan se hádali skoro pořád. Ale nikdy ve zlém. Spíše se pošťuchovali, protože Barborka nebyla poslušnou měšťanskou dcerkou, která by uctivě seděla v koutě a obdivně sledovala, co dělají ostatní. Měla ráda vzruch, a proto jí byl mladší Jan mnohem bližší než trochu nudný Olbram. Bylo tedy logické, že se okřiknout nenechala.

„Kdybys to pochopil ráno, nemusela bych to tolikrát opakovat,“ odsekla a vyplázla na Jana jazyk.

Olbram pobaveně sledoval své děti a dobrá nálada se mu rychle vrátila. Měl skvělou ženu a děti, které se určitě ve světě neztratí. I kdyby se nedožil padesáti let, což byl všeobecně uznávaný věk stáří, nežil marně. Naplnil smysl své pozemské existence, protože tu zanechal potomky, v nichž bude dále žít Prokopův rod. Pokřižoval se a nad plnou miskou hrachové kaše se začal zbožně modlit. Rodina se k němu ochotně přidala.

KAPITOLA 2

Ještě před příchodem jara zahájilo polní vojsko sirotků tažení, aby pomstilo smrt Jana Žižky. I když zemřel na mor, nikdo nepochyboval, že v tom mají jakýmsi nevysvětlitelným způsobem prsty pražané. Hovořilo se dokonce o otravě. Řady sirotků posílil oddíl Jana Hvězdy z Vícemilic zvaného Bzdinka, který nedávno ovládl Nymburk. Patřil mezi obávané válečníky a byl jeden z mála, jehož si Jan Žižka opravdu vážil.

Bez větších ztrát dobylo polní vojsko několik tvrzí. Přitom si bojovníci užili spoustu zábavy.

Když obsadili Hoříněves, našli v sýpce za truhlicí s obilím ukrytého muže, který se třásl strachem. I když měl na sobě oděv čeledína, vypadal podezřele. Nakonec v něm jeden z členů houfce poznal faráře Sovu.

„Upálíme ho!“ křičeli rozhořčeně bojovníci. Pohodlně se opírali o sudlice a cepy, protože toho dne už měli odpracováno. „Je to papeženec!“

„Utopíme ho!“ navrhovali jiní.

„Ne!“ překřičel všechny Kuneš z Bělovic. „Dobyli jsme už čtvrtou tvrz a náš prak s sebou vozíme úplně zbytečně. Nemuseli jsme z něj vystřelit ani jednou. Nezahálí nějak?“

Na prsou bojovníků se skvěl jako symbol osiření kalich s hostií a pelikánem, který si zobákem rozdírá hruď, aby svým masem nasytil vlastní potomky. Chvíli trvalo, než jim hejtmanův nápad došel. Pak začali nadšeně jásat. Olbrámek si znovu uvědomil, že Kuneš z Bělovic by byl mnohem lepší velitel než Jan Roháč z Dubé. A nebyl sám.

Prak vytáhli na pláň za vesnicí. Půda byla zmrzlá a pokrýval ji slabý poprašek sněhu. Postavili ho vedle remízku se živořícími olšemi. Chvíli se dohadovali, jak moc mají zatížit rameno praku.

„Je tlustý, jako každý prelát,“ radil starý Hejma, který byl za prak odpovědný. „Přidej k závaží ještě dva balvany.“

Pak přitáhli bledého Sovu. Svázali ho do kozelce a položili do koše na konec dlouhého ramene, kam se jindy umísťovalo střelivo. Pojistku, která držela závaží praku, uvolnil hejtman Jan Roháč z Dubé. Rameno se prudce vykývlo a Sova vylétl do vzduchu. Zoufale cosi křičel, ale nebylo mu rozumět. Velkým obloukem přelétl pláň a dopadl na palisádu tvrze. Sirotčí bojovníci začali nadšeně jásat. Trefili se přesně.

Když k palisádě doběhli, byl Sova mrtvý. Z úst mu vytékal slabý pramínek krve. Jeden z bojovníků ho pro jistotu vzal ještě cepem přes hlavu. Ozvalo se prasknutí lebky. Nechali ho ležet na náspu a zamířili do dvorce, aby oslavili vítězství. Ve tvrzi byl dostatek zásob. Po dvou dnech hladovění je konečně čekalo teplé jídlo.

Vysoké Mýto se vzdalo bez boje a za slib deseti povozů s jídlem ho sirotci ušetřili drancování. Dalším cílem byl Diviš Bořek z Miletínka. Ten se uzavřel na hradu v Litomyšli, ale nedokázal odolat jejich prudkému náporu. Se svým houfcem se mu však podařilo probít z obklíčení. Ještě před příchodem Velikonoc obsadili sirotci Rychmburk a Pardubice.

„A teď obsadíme Prahu!“ volal opilý Jan Roháč z Dubé. Jeho druhové s ním nadšeně souhlasili. Pokud někdo zradil kalich, pak to byli pražané, kteří trestali smrtelné hříchy neochotně a odmítali přijmout výklad evangelií tak, jak ho hlásal kněz Ambrož.

Rychlým pochodem se hned ráno vydali k tomu Babylonu, který hyzdil podle jejich představ zemi. Na úmluvy ze Zdic, že kališník nebude bojovat s kališníkem, nikdo nedbal. Žižkovou smrtí přestala smlouva podle všeobecného názoru platit.

Během tří dnů se dokázali z východních Čech se všemi vozy, třemi děly a velkým prakem přesunout před hradby Nového Města pražského. Měli štěstí, mrzlo sice, ale dny byly jasné a ani jednou nesněžilo.

Markéta, nejmladší Prokopova dcera, žila v Praze už čtrnáct let. Vždycky měla slabost pro kazatele, účastnila se bouří proti papežovým odpustkům, hájila Jana Husa a v domě jejího prvního manžela řezníka Vaňka býval častým hostem Jan Žižka. Existoval jediný kališnický kazatel, který si její sympatie nezískal, a to Jan Želivský. Kromě jiného proto, že se jí zmocnil proti její vůli. Nakonec nechal kazatel od Panny Marie Sněžné jejího prvního manžela popravit a samotné Markétě šlo o život.

Zachránil ji vlivný staroměstský konšel Matěj Smolař. Byl to muž středního věku, věcný a ctižádostivý, v záležitostech staroměstské obce neobyčejně zkušený, ale vůči jejím rozmarům shovívavý. Záhy poté, co se podařilo zbavit Jana Želivského života, se s Markétou oženil. Neuměla nikdy sedět nečinně a doma ji to příliš nebavilo. O děti se starala chůva, ale Markéta domácnost ani v nejmenším nezanedbávala. Přitom však stihla navštěvovat chrámy a diskutovat s univerzitními učenci. Markéta byla nesmírně vzdělaná, a když ji nějaká disputace opravdu zaujala, tváře jí hořely vzrušením, a byla ještě krásnější než obvykle. Kališničtí kazatelé, mladí ani ti staří, její společnost nikdy neodmítli.

S Matějem Smolařem si Markéta rozuměla, ale přesto nebyla úplně šťastná. Existovaly totiž dvě věci, které ji trápily. Tou první byl pokles vlivu Starého Města pražského v kališnickém táboře. Tou druhou hádky kazatelů, neboť doba si prý žádala mnohem přísnější pojetí evangelia a trestání smrtelných hříchů. Ani jedna z těch věcí se Markétě nelíbila. Navíc už od Vánoc trápil město nedostatek jídla, zemi postihl hladomor.

„Něco pro tebe mám,“ zastavil Markétu na ulici pekař Zlámal. Měl honosný dům pár kroků od jejího. Markétě bylo nedávno třicet let a Zlámal byl jen o málo starší než ona. Často a rád vyjadřoval obdiv její kráse, ale jen tak, aby se to nedozvěděla jeho manželka nebo sousedé. Dbal na své dobré jméno a její čest. Markétě obdiv každého muže lichotil a Zlámal nebyl marný chlap, proto se nikdy neurazila. Ostatně, šlo jen o hezká slova, Zlámal nikdy nepřekročil rozumné hranice.

„Co máš?“ zeptala se trochu nesoustředěně. Vracela se z fary u Svatého Michala, kterou znovu získal po svém návratu do města Křišťan z Prachatic. Z Prahy ho totiž po smrti Jana Želivského vypověděli radikální kališníci spolu s dalšími učenci. Především univerzitě dávali vinu za smrt svého oblíbeného kazatele. Od té doby nemělo vysoké učení pražské žádné žáky, a i když se nedávno pár mistrů vrátilo, nikdo nepřednášel. Právě o tom se na faře u Svatého Michala hovořilo. Byl tam i Prokop z Plzně a Jan Příbram, s nimiž kdysi bojovala proti odpustkům. Oba ji uklidňovali, že se vše v dobré obrátí, jenže Markéta si všechno příliš brala. Hlavou se jí stále honily nápady, jak tu věc napravit. Ani jeden se však uskutečnit nedal.

„Tady na ulici ne. Pojď, uvidíš,“ lákal ji pekař do svého domu.

Přikývla a následovala ho. Prošli širokým vchodem lemovaným nádherným pískovcovým ostěním skrze mázhauz dozadu, kde byla dílna. Zlámal otevřel dveře a ustoupil, aby mohla vejít. Markéta na okamžik zaváhala. V dílně nikdo nebyl. Ale měla vždycky pro strach uděláno, pohodila hlavou a vstoupila. Zlámal ji následoval a dveře za sebou pečlivě zavřel. Zamířil k peci, u níž leželo několik ošatek pletených ze slámy. Všechny byly zakryté kusy čistého plátna. Zvedl krajní. Pod ním byly srovnány makové buchty a nádherně voněly.

„Ale… to přece nesmíš!“ vyhrkla překvapeně. Buchty milovala. Protože byl ve městě nedostatek mouky, městská rada už před měsícem zakázala pekařům péci sladké zboží, veškerá mouka se měla použít na chleba.

„To kvůli tobě,“ řekl Zlámal. Hlas měl trochu zastřený. Popošel k ní, ošatku jednou rukou zvedl a nabídl buchtu. Druhou rukou ji objal kolem pasu.

Trhla sebou, ale pekař byl silný muž a přitiskl se k ní ještě těsněji.

„Markéto, jsi krásná. Prosím, dovol mi alespoň jednou…“

„Mě si za buchtu nekoupíš!“ zaječela uraženě, ale vymanit se z jeho náruče nedokázala.

„Jsme v domě sami,“ vysvětloval vemlouvavě pekař. „Žena je s mým tovaryšem a učedníky na mši. Ochutnej, prosím! Upekl jsem je jenom pro tebe. A sám!“

Markétě se sbíhaly sliny a chvíli váhala. Navzdory tomu, že byla vdaná, ji tahle situace pobavila. Natáhla ruku, uchopila buchtu a s chutí se do ní zakousla.

„Povedla se ti,“ připustila uznale. Hovořila plnými ústy, ráno měla jen jednu okoralou žitnou placku, zbytek nechala manželovi a dětem.

Zlámal si to vyložil jako souhlas. Odložil ošatku a začal jí vyhrnovat suknici. Markéta si nejprve nacpala do úst zbytek buchty a teprve pak ho začala oběma rukama odstrkovat.

Chvíli spolu zápasili, když k nim dolehl z ulice tlumený křik. Markéta polkla a ostře pekaře upozornila: „Něco se děje!“

„To počká,“ funěl rozčilením. Konečně se mu podařilo Markétě vyhrnout suknici tak vysoko, aby letmo zahlédl to, o čem tak často snil.

„Tak dost!“ řekla chladně a kopla ho do rozkroku. Zavyl bolestí a pustil ji. Markéta sebrala z ošatky ještě jednu buchtu a rozběhla se ke dveřím. Zlámal se vrhl za ní. Byl odhodlaný tu věc dovést do konce. Pečlivě si vše promyslel a věděl, že se podobná příležitost jen stěží ještě někdy naskytne. Spočítal si, pokud dosáhne svého, Markéta bude mlčet, znal ji a věděl, že nebude chtít dělat manželovi ostudu. Popadl ji zezadu kolem pasu ještě dříve, než stačila položit ruku na závoru dveří. Jenže ty se samy rozlétly. V nich stál představený pekařského cechu. Zlámal okamžitě Markétu pustil a ta bleskurychle ukryla buchtu do výstřihu.

„Před hradbami Nového Města rozložili tábor orebité,“ vykládal zadýchaně cechmistr. Vůbec ho nezajímalo, co se v dílně děje. „Obec svolává hotovost. Utíkej na rynek!“ Otočil se a mázhauzem pospíchal zpátky na ulici.

„Děkuju za buchtu, byla vynikající,“ řekla Markéta. „Ale nechme to mezi námi tak, jak to bylo dosud. Možná bych ti to i dovolila, ale pak už bych s tebou nikdy nepromluvila. Pokud se chceš pomilovat a s manželkou tě to nebaví, za Betlémem najdeš několik poběhlic. Za buchtu ti udělají pomyšlení.“ Vytáhla tu, co ukryla ve výstřihu, a podala mu ji.

„Nech si ji, zatraceně!“ zabručel. „A nezdržuj mě, neslyšelas, musím jít bránit hradby.“

„Hodně štěstí,“ přikývla, popošla k němu, stoupla si na špičky a mateřsky ho políbila na tvář. Pak se otočila a pospíchala pryč. Buchtu ukryla a doma ji rozdělila mezi svoje děti. Adlétě bylo jedenáct a dostala větší kus, pětiletý Jeník zbytek.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Prolog

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

Rok Páně 1426

Rok Páně 1427

Rok Páně 1428

Rok Páně 1429

Rok Páně 1430

Rok Páně 1431

Rok Páně 1432

Rok Páně 1433

Rok Páně 1434

Rok Páně 1435

Roky Páně 1436 a 143