Copyright © 2015 by Michelle Moran

Translation © Božena Chovancová, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu REBEL QUEEN

přeložila Božena Chovancová

Redakční úprava Melita Denková

Odborná spolupráce PhDr. Jan Filipský, CSc.

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Waňkowská

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-945-3

ISBN PDF 978-80-7543-021-2

ISBN MOBI 978-80-7543-023-6

ISBN ePUB 978-80-7543-022-9

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Věnuji manželovi Amitu Kušváhovi

a synovi Liamovi

Každý Angličan se narodí s tajemným nutkáním vládnout světu. Nikdy si však nepřipustí, že po něčem prahne, jen trpělivě čeká, až se mu v hlavě zrodí bytostné přesvědčení, že je jeho morální povinností podrobit si ty, kteří vlastní předmět jeho touhy.

George Bernard Shaw

Poznámka autorky

Příběh Síty jsem poněkud pozměnila, abych čtenáři jednadvacátého století více přiblížila Indii 19. století. V prvé řadě používám název „Indie“, ačkoli ještě nešlo o Indii v dnešním významu. Ta vznikla až roku 1947. Rovněž výraz hinduismus je anachronický. Příponu si vytvořil Západ v mylné představě, že jde o náboženství; jenomže je to víc, je to styl života. Výraz Hindu je odvozený od slova Sindhu, což je název řeky, a jde o zcela světský výraz. I zapřísáhlý ateista může být hinduistou.

Upravila jsem rovněž pravopis a názvy několika měst z historických záznamů.

Tituly při oslovování mocných jsem buď zkrátila, nebo vynechala. Mahárádža Gangádhar Ráo jsem upravila na mahárádža Gangádhar a rání Lakšmí Báí na rání – či královnu – Lakšmí.

Úvod

1919

Téměř celou přikrývku lůžka pokrývají otevřené deníky zaplněné zápisky za pětasedmdesát let mého života. Připomínají staré moly, příliš unavené věkem na to, aby odletěli. V osmdesáti pěti letech čtu vlastnoruční zápisky už s potížemi. Vlastně jsem je přečetla za ta léta tolikrát, že mám každé slovo vepsané do paměti; jsou jako vzory na oranžovo-černých motýlích křídlech.

Ze stolu si přinesu k lůžku obálku. Psaní je téměř u konce. Na obálku napíšu pečlivě „Slečna Pennywellová“ a jsem pyšná, že si ještě pamatuju, jak ji oslovit – tedy „slečna“, nikoli „paní“. Tento detail mi zachránil život, když přijeli její krajané s úmyslem proměnit můj domov v „malou Anglii“. Původní bych zde zůstala jen já – exotická obyvatelka – a indický čaj. Jestli je přesvědčení slečny Pennywellové správné a Angličané si přečtou příběh staré ženy, změní svůj úmysl.

Dětství jsem prožila v malém království Džhánsí za vlády mahárádži Gangádhara a jeho ženy, rání – či královny – Lakšmí. Nyní žiju ve veliké Indii, jejíž hranice se rozprostírají od Barmy ke Kašmíru. Místo krále nám vládne cizinec – král Edward VII., syn královny Viktorie. A na místech, kde k nebi čněly kamenné stúpy skrývající posvátné symboly hinduistického prince Siddhárthy (ten se nakonec stal Buddhou), máme na kostelních věžích anglický kříž. Ano, jsem stará a dá se čekat, že jsem se za svůj dlouhý život stala svědkem dramatických proměn. Především jsem prožila krutou válku mezi Indií a Anglií a téměř celé století jsem mohla sledovat postupný a nenávratný zánik našich dávných tradic.

Otec rád používal rčení „Bandar kjá džáné adrak ká svád“, což znamená: Co ví opice o chuti zázvoru?

A přesně tohle platí pro Angličany. Co vědí o lidech, jimž přišli vládnout? Proč by tedy měli zachovat jejich chrámy a klanět se jejich bohům? V lepším případě na ně pohlížejí jako na exotickou dekoraci a v tom horším je považují za pozůstatek „pohanského barbarství“ přebujelého v zemi, co obohatila svět o šachy a číslici nula.

Zadívám se na adresu, kterou mi slečna Pennywellová dala před dvěma měsíci. Stála jsem tenkrát s dcerou Ráši na vlakovém nádraží v Bombaji, když na kamenné podlaze ostře zaťukaly dámské podpatky a před námi se zastavila nějaká žena. V zemi rudých sárí a velkých šafránově žlutých šál působily šedivá blůzka, klobouček ve stejném odstínu a černá sukně do půli lýtek velmi nápadně. Na první pohled bylo zřejmé, že jde o Angličanku.

„Velice se omlouvám, že vás obtěžuji, paní Ráthaudová. Jste paní Ráthaudová, viďte?“

Na okamžik jsem zaváhala, ale britskou vládu už přestaly bavit hony na její odpůrce, a tak jsem přikývla. „Ano, jsem.“

Žena natáhla ruku a já jsem si pamatovala z lekcí anglické kultury, že je zdvořilé ji přijmout. „Emma Pennywellová,“ představila se.

Obávala jsem se, že jde jen o další novinářku, kterou zajímá, co se stalo s  bohatstvím královny Lakšmí po její smrti. Vzápětí mě žena naštěstí uklidnila.

„Před pětašedesáti lety vás můj dědeček doprovázel do Londýna. Jmenoval se Wilkes. Rád by si s vámi po dlouhé době zas popovídal.“

Trvalo mi pár okamžiků, než jsem pochopila, o čem žena mluví. Pak jsem zakroutila hlavou. „Je mi líto. Byl to jiný život – a jiná Indie.“ Uchopila jsem Ráši za paži a odcházely jsme k vlaku.

„Právě proto jsem za vámi přijela,“ nedala se Emma Pennywellová odradit. Když viděla můj nezájem, začala mluvit rychleji. „Dědeček je vydavatel a zajímají ho všechny vzpomínky na tehdejší Indii. Rád by vydal váš příběh. Vím, že jdete na vlak – “

Zastavila jsem se, abych jí vysvětlila, že nechci vzpomínat na minulost, bohužel jsem ji neodradila ani natolik, aby předstírala překvapení.

„Všichni máme za sebou něco, co bychom nejraději ukryli v temných koutech mysli. Démony zaženeme jen tím, že si na ně důkladně posvítíme,“ řekla.

Rozesmála mě. Nemohlo jí být víc než dvaadvacet. Co ona ví o démonech a temných koutech mysli? „Slečno Pennywellová, nechápu smysl takové knihy.“

„Copak nelitujete, jak Britové vaši zemi změnili?“

„Něco taky vylepšili – například tohle vlakové nádraží je dobrá věc. Bez nich bychom ho nikdy nevybudovali,“ podotkla jsem a doufala, že tím náš rozhovor skončí.

„Ale co všechny ty zničené chrámy?“

Snažila jsem se zachovat neutrální výraz. Nepřála jsem si, aby poznala, jak často jsem na to myslela.

„Uvažujte přece,“ pokračovala a vtiskla mi do ruky vizitku. „Váš příběh může Brity přesvědčit, jak je důležité zachovat indickou kulturu. Co kdyby si ji přečetl samotný anglický král a usoudil, že královna Lakšmí měla pravdu? Že nebyla „královna rebelka“, jak jí v Británii říkají, ale odvážná vládkyně, která neváhala vzít do ruky meč a bránit svůj lid proti cizáckým uchvatitelům. Tak, jak jste to provedla i vy, paní Ráthaudová.“

Bylo mi jasné, že se mě snaží rozcitlivět vzpomínkami a přesvědčit k souhlasu. Přijala jsem její vizitku. Pak na mě celé dva měsíce naléhala v dopisech, až jsem nakonec souhlasila.

Ráši hodnotí mé rozhodnutí psát o minulosti jako velkou odvahu, ačkoli si myslím, že to ve skutečnosti považuje za bláznivé. Koneckonců memoáry nejsou otevřené dveře do domu, spíš rozbitá okna, kdy se majitel pokouší omluvit vzniklou škodu. Nezůstávám slepá k pravdě a tento příběh píšu stejně tak pro sebe jako pro Indii.

Do pokoje zavanula vůně koriandru a garam masály. Ráši se pustila do vaření. Nejspíš bych měla začít dřív, než se chladné ráno promění v rozpálené odpoledne, kdy člověk nemůže dělat nic jiného než polehávat. Ale nespouštím zrak ze svých přátel v kožené vazbě, omšelé a svraštělé jako hřbety mých rukou. Až memoáry dokončím, odnesu deníky na břeh Gangy ve svátek vasant navarátrí a hodím je do vody. Odplavou se starými kalendáři, s nimiž se lidé tradičně loučí tímto způsobem. Nechť bohyně řeky posoudí, zda mé činy v běhu života byly správné; zda osud mé sestry a nejodvážnější indické královny má nadále tížit srdce staré ženy.

Co nejúhledněji píšu na obálku adresu:

Slečna Emma Pennywellová

Routledge & Kegan Paul Publisher

Londýn

Anglie

Chvilku se dívám na obálku. Je objemná. Uložila jsem do ní celý svůj dlouhý život vylíčený do nejmenších podrobností, když to podle mínění slečny Pennywellové pomůže, aby ten anglický král vládl naší zemi lépe než jeho matka. Kdo ví? Jestliže dva američtí bratři dokázali sestrojit stroj létající na obloze, proč by si kniha napsaná starou vesničankou nemohla najít cestu do rukou krále?

KAPITOLA JEDNA

1840

Představte si, že vás vedu po dlouhé blátivé cestě na kraj pole a vejdeme do vesnického stavení z hlíny s doškovou střechou. A řeknu: „Zde jsem stála s královnou, když jsme z Džhánsí prchaly před Brity. Tamhle v tom rohu jsme se převlékly do venkovských šatů, abychom se bezpečně dostaly do pevnosti Kálpí.“

Předpokládám, že odvrátíte zrak od mého drahého sárí a zlatých šperků a zadíváte se na podlahu z udusané hlíny. Pak se rozesmějete. Můj výraz zůstane vážný a vy si po chvíli uvědomíte, že celý ten příběh musí být pravdivý. Královně Džhánsí – nebo královně Lakšmí, jak ji Britové nazývali – se skutečně podařilo v převleku za venkovanku uniknout mocné britské armádě.

Nechápu, proč to lidi tak překvapuje. Copak se samotný Odysseus nepřevlékl za žebráka? Lidi možná udivuje především to, že jsem to královně poradila já. Nechala jsem se totiž inspirovat hrdinou ze Shakespearovy hry Půjčka za oplátku – i když se ode mě neočekával takový kulturní přehled. Tyhle věci jsem vůbec neměla číst, vzdělání nebylo pro mě. Za vše můžu děkovat jedině otci. Kdybych byla svěřená do výchovy babičce, nespatřila bych v životě víc než stěny našeho domu. Určitě víte, že indické ženy žijí v odloučení od vnějšího světa, v takzvané pardě.

Bylo mi asi sedm, když jsem požádala otce o vysvětlení, jak vznikla ta ponižující tradice. Odvedl mě do stínu naší velké zahrady a posadili jsme se pod pípal – posvátný fíkovník. Až mnohem později jsem zjistila, že ne každý dům v Barua Ságaru je stejně prostorný jako ten náš. Pocházeli jsme však z rodu kšatrijů, což znamená, že všechny předešlé generace předků byly spřízněné s králi. Lidé se mě často ptali, co znamená rozdělení do kast, a já jim to vysvětluju následovně: Představte si včelí úl. Žijí v něm dělnice, včelky, které jsou oplodňovány a také královna. Naše společenské kasty fungují na podobném principu. Bráhmani jsou kněží, kšatrijové válečníci a králové, vaišjové jsou obchodníci, zemědělci a řemeslníci. Další kastou jsou šúdrové, služebníci a uklizeči.[1] Tak jako včelka dělnice zemře jako včelka dělnice, taktéž příslušníci našich kast nikdy nemůžou změnit své společenské postavení.

1 Potomci podrobených domorodých kmenů. Jde o nejnižší, nesvéprávnou kastu, zaměstnávanou jako uklizeči ulic, služebníci, v nejednom případě se ocitají v postavení otroků.

Onoho večera, když zapadající slunce prozářilo oblaka nad našimi hlavami a proměnilo oblohu v nekonečné oranžové moře, mi otec vysvětlil podstatu pardy. Poplácal se po koleně a já jsem se mu pohotově uvelebila na klíně. Na ramenou jsem ucítila jeho pevnou svalnatou paži. Rozevřela jsem dlaň a on do ní začal psát špičkou prstu.

„Pamatuješ si příběh prvního indického vůdce z dynastie Velkých Mughalů?“ napsal.

„Byl muslim a my jsme hinduisté.“

„Přesně tak. A právě on zavedl v naší zemi pardu.“

„Takže vládce Bahádur Šáh může za to, že nesmím opustit dům?“

Cítila jsem náhlé napětí v otcově paži a pochopila svůj omyl. „Parda není ničí vina. Existuje kvůli většímu bezpečí žen,“ odpověděl pohotově.

„Proč?“

„Jsou v bezpečí před muži, kteří by jim mohli ublížit.“

Seděla jsem bez hnutí. Znamená to, že za celý život nepoznám svět za zdmi naší zahrady? pomyslela jsem si rozhořčeně.

„Pověz, co tě trápí, holčičko,“ pokračoval otec.

Pochopitelně to nevyslovil, jen jsem si představovala, co by asi řekl, kdyby jako spojenec Britů neztratil sluch ve válce proti Barmě. Možná vám vrtá hlavou, co Britové dělali v Indii a proč jsme bojovali po jejich boku. Všechno začalo v roce 1600, kdy se angličtí mořeplavci poprvé vylodili na našem území. A jestli znáte přísloví „podej vlku prst a ukousne ti celou ruku“, pak rychle pochopíte jednání britské Východoindické společnosti.

Zpočátku byla jen obchodní společností. Nakupovala naše koření, hedvábí a čaj a dopravovala ho po moři do Anglie, kde na obchodech nepředstavitelně vydělávala a bohatla. Po čase potřebovala chránit své plné sklady stovkami ozbrojených hlídek, za další čas vyzbrojila tisíce vojenských stráží. No a jednoho dne vládcové Indie zjistili, že Východoindická společnost má vlastní silnou armádu. Zachovala se jako ten vlk. Brzy potřeboval jeden z našich vládců vojenskou pomoc, a tak se neobrátil na jiné mahárádže, jak tomu bývalo do té doby zvykem, nýbrž na Východoindickou společnost.

Žádosti o další „laskavosti“ Východoindické společnosti napomáhaly k rychlému upevňování moci a vlivu. Pak v roce 1824 se mahárádžové ze severních území v obavách o své trůny rozhodli potlačit rozpínavost Barmy. Nechápu, proč nevnímali stejnou hrozbu ze strany Britů. Jistě vás napadne, že se mahárádžové mezi sebou dohodli na společném postupu proti barmským nájezdníkům, ale mýlíte se. Tihle mocní muži si nechtěli být navzájem zavázaní, proto se společně obrátili na Východoindickou společnost. Té válka s Barmou přirozeně přispěla k uspokojení vlastních, převážně ekonomických zájmů.

Ve válce bojoval i můj otec. Vzhledem k příslušnosti k nejvyšší kastě získal postavení velitele a Společnost mu vyplácela měsíčně sto rupií. Bylo mi pouhých šest měsíců, když odešel a celá rodina věřila, že Nihála Bhósalého čeká skvělá budoucnost. Mé šestnáctileté matce psal, jak je těžké přivyknout britským zvyklostem, ale bojovat po boku britské armády má přesto jisté výhody. Učil se anglicky a jeho kolega plukovník ho seznámil s dílem slavného anglického dramatika Williama Shakespeara.

Pokud prý chce porozumět Britům, musí nejprve porozumět Shakespearovi. Otec si vzal plukovníkovu radu k srdci a přečetl vše od Othella po Kupce benátského. Shakespeare mu také dělal společníka, když byl po dvou letech ve válce raněný a ležel v nemocnici.

Po mnoha letech jsem se otce zeptala, která z her slavného dramatika mu nejvíce pomohla vyrovnat se s nastávajícím životem, když věděl, že už nikdy neuslyší hlas svého dítěte ani manželčiny rágy – tedy popěvky na počest boha Šivy.

Zamyslel se a pak řekl, co jsem tušila: Jindřich V., protože v žádném jiném dramatu nebylo vyřčeno jasněji, proč Angličané válčí.

Ten večer, kdy mi otec vysvětlil, co je parda, mě ovšem nějaká válka vůbec nezajímala. Byla jsem příliš mladá, než abych rozuměla politice. Věděla jsem jen to, že si už nebudu moct hrát venku jako chlapci, co srkali šťávu z chlupatých skořápek kokosových ořechů a válčili mezi sebou polámanými bambusovými tyčkami. Vzhlédla jsem k otci. Jeho hlava se leskla v zapadajícím slunci jako naleštěná miska dnem vzhůru. „Zůstanu v pardě, i když vyrostu?“ napsala jsem mu na dlaň.

„Ano. Tak jako tvá matka.“

Jenže tak jako si vrána vystaví hnízdo v koruně stromu a nenechavý vrabec ho vzápětí rozcupuje, tak se roztříštily otcovy plány pro mou budoucnost.

KAPITOLA DVĚ

Sestřička se narodila v době vrcholení letních monzunů. Vesnici bičovaly proudy teplého deště, na polích a cestách se voda rozlévala do obrovských rybníků. Dokonce i děti rolníků, dávno zvyklé na zdejší klima, ulamovaly ohromné listy kolokásie a nosily je nad hlavou jako deštníky. Chlapci si je stáhli k uším a vytvořili velké zelené kšilty, připomínající dlouhé silné zobáky. Celá Barua Ságar zůstala jako v obležení a já si při pohledu z okna představovala, že každá kapka je miniaturní voják, padající z nebe na pole.

„Co tu okouníš?“ utrhla se na mě babička.

Měla jsem v kuchyni dohlížet na ohniště.

„Voda se ještě hřeje, dádídží. Jen jsem –“

Vrazila mi políček. „Copak nevíš, co se v domě děje?“

„Vím. Mádží rodí.“ Maminka rodí. Kousla jsem se do rtu, aby nebylo vidět, jak se třese.

„Tak já ti povím o porodu, bétí, co ti můj syn nikdy neřekne. Ten si s tebou jen čte v anglických knížkách.“

Babička nedokázala pochopit, proč otec plýtvá časem při vzdělávání dcery. Některé věci se později pod britskou správou přece jen změnily k lepšímu: zákony například zakazují vraždění novorozených děvčátek. Za časů mého dětství to byla běžná praxe, což vysvětluje, jakou hodnotu měla žena. Do dnešní doby se narození syna oslavuje hudbou, tancem a chudým se rozdávají sladkosti. Jakmile se narodí dcera, padne na dům tíživé ticho. Není důvod mluvit, natož slavit. Koneckonců kdo by oslavoval narození dítěte, které bude třeba oblékat, živit, vzdělávat s vědomím, že všechny vložené peníze a námaha přijdou vniveč, jakmile se dcera vdá a půjde z domu.

Netvrdím, že rodiče neměli dcerky rádi. Pro každého otce to však znamenalo začít spořit od prvního dne jejich narození, protože za devět deset let budou potřebovat věno. Matku provázel od počátku smutek z představy, že jednou si muž dceru odvede do své vesnice a ona ji už v životě neuvidí.

Podezírám babičku, že po mém narození navrhla, aby mi podali opium. Byl to oblíbený způsob, tak se dalo zbavit dcery. A když se pak sousedé ptají, co se stalo s novorozenětem, co ještě předešlou noc slyšeli plakat, odpovědělo se, že děcko unesli vlci. Děvčátek unesli vlci z Barua Ságaru tolik, že jich spousta jistě pošla přežráním.

Jakmile se tedy babička rozhodla povědět mi něco o porodu, hned mě napadlo, že nemá úmysl mě vzdělávat. Měla jsem se dozvědět, jak bylo pro matku bolestné přivést mě na svět – neužitečnou, zbytečnou holku. Z profilu mi babička vysokými lícními kostmi a tenkým krkem připomněla velkého ptáka, kterého jsem spatřila na jezeře za pevností v Barua Ságaru. Otec mě poučil, že to je labuť. Prý plave na vodě a vůbec není mokrá. A právě takhle se babička vznášela po domě. Nic se jí nedotýkalo – mé slzy, ani matčiny výkřiky v zadní části domu.

„Přivést na svět dítě je to nejnebezpečnější, co může ženu potkat,“ začala. „U tvé matky je porodní bába, ale mohl by tam být i kněz. Já jsem rodila dva dny. Dovedeš si to představit?“

Nebyla to otázka, jen náznak, abych nechápavě zakroutila hlavou, což jsem provedla.

„To znamená, že jsem dva dny nejedla a nepila. Zavřeli dveře i okna a já trpěla jak zvíře. Myslela jsem si, že mě i bohyně Šašthí opustila.“

Asi to byla pravda, protože v následujícím okamžiku se objevila porodní bába a zaslechla jsem, jak dává babičce instrukce, aby v matčině pokoji nevětrali a nesvítili. Představa, jak matka trpí, mi vehnala slzy do očí.

„Slyšíš?“ obrátila se na mě babička zvýšeným hlasem.

„Ano, dádídží. Ale ta voda –“

Podívala se k ohništi. „No, co tu stojíš? Odnes ji tam!“

Zvedla jsem horký hrnec z rozehřátých cihel a šla za babičkou na konec chodby. Stěny natřené vápnem a podlahy z hliněných cihel možná nevypadaly krásně, ale měli jsme víc než dvě místnosti a vždycky dostatek jídla.

Babička rázně zaklepala. Vykoukla porodní bába a já zahlédla matku. Byla zalitá potem, jako by ji promočil déšť, jenže vše ostatní v místnosti bylo suché.

„Vodu,“ poručila porodní bába.

Podala jsem jí hrnec. Doufala jsem, že mi řekne něco o matčině stavu, ale stařena couvla a zavřela nám před nosem. Asi bych ji neměla nazývat stařenou. Sice se stářím babičce blížila, ale popravdě řečeno byl mezi nimi tak velký rozdíl jako mezi kočkou a lvem. Porodní bába měla plný, oválný obličej s hlubokými vráskami kolem očí a přívětivým výrazem; babička byla hranatá a působila upjatě a přísně. Jednou teta poznamenala, že jsem zdědila stejnou postavu, a když jsem se ušklíbla, dodala: „To je přece poklona, Síto, neohrnuj nos. Právě díky těm ostrým rysům je babička krásná i v třiašedesáti. Máš stejně výrazné rysy.“

Chvilku jsme zůstaly stát a poslouchaly výkřiky za zavřenými dveřmi.

„Jdi říct otci, ať přivede tetu,“ nařídila mi babička.

Otcovu dílnu jsem měla v celém domě nejraději. Všech pět oken směřovalo do rušných ulic a stropy byly vysoké jako náš fíkovník na zahradě. Z chodby jsem zaslechla vyvolávání pouličního prodavače. Déšť mu zřejmě vůbec nevadil a z plných plic vyjmenovával zeleninu na vozíku, který energicky tlačil před sebou: cibuli, rajčata, okurky, plody jedlého ibišku zvané okra. Kdyby byla matka zdravá, určitě by s ním smlouvala – přes zavřenou okenici, aby neporušila pardu.

Otec seděl zády ke dveřím, podlaha kolem něho byla pokrytá dřevěnými hoblinami, připomínajícími kousky pomerančové kůry. V místnosti voněl týk. Kdykoli otec vyřezával sošku nějakého boha, vzduch tu ztěžkl vůní kadidla; vždycky totiž zapálil na našem oltáři tyčinku ze santalového dřeva a pak rozložil na zem dlouhou jutovou rohož, aby vyznačil své pracoviště. Pokud si však nějaký vesničan objednal zbraň, v dílně vonělo pouze dřevo a hlína.

Kráčela jsem k otci pomalounku, protože nesnášel, když ho někdo překvapil. Myslím, že tak to je u všech neslyšících.

„Pitádží,“ promluvila jsem a zastavila se před ním.

Upřel na mě pátravý pohled, jako by hledal známky nervozity. Pak uvolnil ramena, což bylo znamení, že se mu ulevilo. Odložil luk, na němž zrovna pracoval, a vztáhl ke mně ruku.

„Babička vzkazuje, že máš dojít pro tetu,“ napsala jsem na mozolnatou dlaň.

„Hned?“

Přikývla jsem.

Vstal a z jeho dhótí se rozletěly jako malé hnědé můry hobliny. Slyšela jsem, že Angličané říkají tomu oděvu kilt, ale dhótí, bederní rouška, se nosí bez košile, je to tradiční hinduistický mužský kus oděvu. Otec se šel převléknout do kalhot a dlouhé haleny, které říkáme kurta. Vrátil se a před odchodem si ještě prohlédl nedokončený luk.

„Bártha,“ řekl nahlas. Pochopila jsem, že luk si objednal soused Pártha. Když otec hodně spěchal, mluvil, ale když byl teď hluchý, pochopitelně ztratil schopnost rozlišovat hlásky „p“ a „b“.

Podívala jsem se na luk. Kdybych byla chlapec, možná by ho vyráběl právě pro mě. V očích se mi zaleskly slzy.

„Bojíš se?“ napsal mi otec na dlaň.

„Co když se narodí zase děvče?“ odpověděla jsem několika tahy.

„Pak to budu považovat za druhé požehnání.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Poznámka autorky

Úvod 1919

KAPITOLA JEDNA 1840

KAPITOLA DVĚ