Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Amanda Quick: Pokřivená zrcadla

Vydání první

Copyright © 2002 by Jayne Ann Krentz

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1982. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Smoke in Mirros vydaného nakladatelstvím

A Jove Book, published by The Berkley Publishing Group, New York, v roce 2002

Český překlad © 2015 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2015 Ricardo

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0276-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0278-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Amanda Quick

POKŘIVENÁ

ZRCADLA

Ukázka z elektronické knihy

S láskou

pro Albertu Castleovou,

mamku a můj vzor.

Prolog

O ROK DŘÍVE

Halucinace se rychle zhoršovaly.

Zastavila se na vrcholku schodiště a snažila se nabýt rovnováhy. Chodba plná temných zrcadel se rozléhala do nekonečna, záludný zábavní dům naplněný nocí a měnícími se stíny. Musela si prodrat cestu tímto dezorientujícím prostředím, než přijde o poslední zbytky zdravého rozumu.

Úhly a plochy potemnělé chodby se roztavovaly a stékaly do bizarních tvarů, jež jí připomínaly Möbiovu pásku. Nekonečné smyčky bez začátku a bez konce. Netušila, jak dlouho ještě udrží rozpadající se částečky svého vědomí. Toužila po spánku, nesměla se však téměř nepřekonatelné touze poddat. Ještě ne. Nejdřív musela něco udělat.

Světlo už před chvílí zablikalo a zmizelo. Slabé světýlko hvězd pronikalo úzkými okny na obou koncích nekonečné chodby. Upírala pohled do kroutícího se koridoru a zahlédla ostrý záblesk stříbra. Věděla, že označuje vchod do knihovny. Čtvrté dveře vlevo.

Ucítila příval zoufalé naléhavosti. Kdyby se dokázala dostat k tomu zlomečku světla, mohla by nechat vzkaz.

„Bethany?“ Vrahův hlas se vynořil ze stínů u paty schodiště. „Kdepak jsi? Dovol, ať ti pomůžu. Už musíš být strašně ospalá.“

Záblesk ledové paniky jí dodal energii nutnou k překonání účinků drogy. Pevně sevřela řemínek kabelky, udělala pár vrávoravých kroků po chodbě a znovu se zastavila. Silou vůle se snažila vzpomenout, co vlastně chtěla. Dole u schodů jí to bylo tak jasné. Ale teď jí to unikalo. Zírala do nejbližšího tuctu černých zrcadel, jež lemovala zeď. V šeru dokázala jen stěží rozeznat silný zlatý zdobený rám z osmnáctého století. Pátrala v bezedném jezírku za sklem po útržcích vzpomínek.

Než půjde spát, musí ještě něco udělat.

„Můžu ti pomoct, Bethany.“

Měla pocit, že zahlédla ve starém zrcadle pohybující se stíny. Ten obraz nabyl na okamžik formu. Snažila se ho rozeznat. Knihovna. Musí jít do knihovny. Ano. To je ono. Musí se tam dostat, než ji najde vrah.

Z hlubin mizející paměti se vynořilo číslo.

Čtyři.

Vchod do knihovny byly čtvrté dveře vlevo.

Vděčně se toho čísla držela. Uklidnilo ji jako nic jiného. Byla doma ve vesmíru matematiky. V bezpečí, naprosto spokojená, tak jako nikdy nemohla být ve světě, kde všechno komplikovaly nelogické lidské emoce.

Čtvrté dveře vlevo.

Dostat se tam však znamenalo, že projde šílenou chodbou plnou zrcadel. Ta obrovská výzva ji málem paralyzovala.

„Není třeba se přede mnou schovávat, Bethany. Chci ti jenom pomoct.“

Musí to dokázat. Deke potřebuje odpovědi. Neodpočine si, dokud je nezíská. A Thomas mu pomůže, protože Deke je jeho bratr a bratři Walkerové drží při sobě. Nikdy plně nepochopila hloubku toho pouta, ale její logická mysl přijala sílu toho spojení, jež mezi Dekem a Thomasem existovalo. Bylo stejně skutečné jako jakýkoliv matematický vztah.

Povolala každou špetku své vůle a propracovala si cestu ke zlomku světla, které označovalo dveře do knihovny.

Halucinace zesílily. Za reflexními povrchy starožitně vyhlížejících zrcadel, jež ji obklopovala, pulzovaly podivné nestvůry. Lákaly ji, aby se k nim přidala.

Ještě ne.

Zatnula zuby a soustředila se na každý krok. Pěkně jeden za druhým.

Neodvážila se přímo podívat do nějakého starého, tmavého zrcadla ze strachu, že bude vtažena do světa na druhé straně. Ne že by se tam bála jít. Jenom věděla, že musí zůstat v tomto vesmíru ještě pár dalších minut. Dlužila to Dekeovi a Thomasovi.

„Bethany? Jsi nemocná, Bethany. Dovol mi, ať ti pomůžu.“

Vrah byl na chodbě za ní.

„Už to nepotrvá dlouho, Bethany. Ty halucinace musí být strašné. Brzy ale budeš spát a pak bude po všem.“

Pozorně se soustředila na trojúhelníček měsíčního světla. Zářící paprsky ji přitahovaly a uklidňovaly. Matematická čistota úhlů měsíčního svitu byla silným, i když dočasným protilékem na ty vidiny.

Došla ke čtvrtým dveřím, prošla jimi a zastavila se uprostřed uličky mezi knihami. Snažila se přemýšlet. Někde tu musela být malá kancelář. A v té kanceláři byla knížka. Dneska odpoledne si ji přece prohlížela. Byla to velice důležitá knížka, protože v ní byl schovaný obrázek jejího vraha. Musí ho označit, aby ho Deke a Thomas našli.

Poličky plné knih se kolem ní točily a kroutily jako bludiště. Posbírala zbývající sílu a klopýtala kroutícími se chodbičkami do kanceláře.

Malá knížečka ležela na stole, přesně jak si pamatovala. Otevřela ji a bezmocně zírala na první stránku. Ten obrázek tu někde musel být. Musela ho rychle najít. Vrah už byl v půlce chodby.

Zalistovala stránkami, znovu našla útočiště v číslech.

Sedmdesát devět.

Osmdesát.

Osmdesát jedna. Tady to bylo. Obrázek jejího vraha.

Vedle knížky leželo pero. Po třech pokusech se jí ho konečně podařilo zvednout. Napsat jméno by rozhodně nedokázala, zbývalo jí však dostatek schopností, aby nakreslila kolem obrázku na stránce osmdesát jedna roztřesený kroužek.

Když skončila, pokusila se soustředit.

Chtěla udělat ještě něco, aby se ujistila, že ji Deke a Thomas pochopí.

Obálku, prosím.

Spokojeně se usmála při vzpomínce, která se náhle vynořila z mlhy myšlenek.

Obálka byla v kabelce přehozené přes rameno. Vyndala ji. Podařilo se jí vsunout ji do knížky.

A co teď?

Schovat knížku a tu obálku. Nemohla riskovat, že je vrah najde.

„Vím, že tu jsi, Bethany. Myslíš, že se můžeš schovat v knihovně?“

Rozhlédla se kolem sebe, pátrala po místě, kde by ukryla knížku a obálku.

U jedné zdi stál obrovský starodávný dřevěný katalogizační systém, řady malých šuplíčků úhledně organizované v překrásně rovných liniích.

Dokonalé.

„Zrcadlo, zrcadlo na zdi,“ zahlaholil vrah ze dveří knihovny. „Kdo je nejchytřejší ze všech lidí? Ty to nejsi, Bethany. Ani Sebastian Eubanks. Já jsem nejchytřejší ze všech, Bethany.“

Ignorovala jeho posměšné poznámky a schovala knížku s obálkou na tajné místo. Deke a Thomas je dříve či později najdou.

Hotovo. Zaplavil ji pocit klidu a míru. Dokončila svůj úkol. Teď může spát. Otočila se, přidržela se stolu.

Vrahova silueta se rýsovala ve dveřích do kanceláře.

„Já jsem nejchytřejší ze všech, Bethany.“

Bethany Walkerová neodpověděla. Zavřela oči a vklouzla do poklidného světa na druhé straně zrcadla, kde vládly zákony matematiky a vše dávalo smysl.

1

SOUČASNOST…

Posun světla odrážející se v zrcadle nad skříní byl jediné varování, že není v bytě mrtvé ženy sama. Ruce jí zledovatěly. Jemné chloupky na zátylku se zvedly, jako by dostala zásah elektrickým proudem.

Leonora se rychle odtáhla od šuplíku, který prohledávala, a otočila se, s jemným, světle růžovým kašmírovým svetrem v rukou.

Ve dveřích ložnice stáli dva hlídací psi.

Jeden z nich byl člověk.

Jeho široká ramena vyplňovala většinu volného prostoru a zabraňovala ve výhledu na chodbu za ním. Působil jako přirozený predátor, klamně uvolněný, naprosto se ovládající. Žádný impulzivní mladý lovec dychtící dostat první kořist, která se vyřítí z úkrytu, spíš unavený profík, který si pečlivě vybírá svůj cíl. Vypadal jako člověk, který v životě hodně zažil, a nebylo to nic lehkého, a v očích měl neradostný pohled.

Přízračná šelma u jeho nohou se v mnohém podobala svému společníkovi. Nebyla ani tak obrovská jako pevná. Jedno ucho měla neustále ohnuté, bezpochyby následkem souboje. Nebylo snadné si toto stvoření představit, jak se hravě honí za frisbee. Nejspíš by tu věc rozcupovalo na tisíc kousků a sežralo i plast.

Oba vetřelci vypadali nebezpečně, ale intuice jí napověděla, že si musí dávat pozor na toho muže. Neviděla mu na ruce. Ležérně je měl zastrčené v kapsách uhlově černé kožené bundy. Měl ji rozevřenou a pod ní džínovou košili a na nohách khaki kalhoty. Celý outfit doplňovaly kožené pracovní boty. Ty boty vypadaly obrovsky.

Jak muž, tak ta potvora byli mokří od deště, který dnes zkrápěl tuto část jižního kalifornského pobřeží. Oba působili dojmem, že pokud jí půjdou po krku, nebude to pro ně představovat žádný velký problém. Prostě každodenní rutina.

„Byla jste její kámoška, nebo jste se čirou náhodou doslechla, že je mrtvá, a rozhodla se tu zastavit, jestli by se tu nenašlo něco zajímavého?“ ozvala se lidská podoba psa.

Ten hlas se k němu hodil. Tlumené, temné, velice tiché vrčení.

Zadržela svoji hyperaktivní představivost. „Kdo jste?“

„Já se ptal první. Takže co, kámoška, nebo obyčejná prospěchářka? Já si každopádně myslím, že jste zlodějka, takže je vaše odpověď diskutabilní.“

„Jak se opovažujete?“ Vztek potlačil trochu strachu, při kterém se jí zrychlil pulz. „Nejsem žádná zlodějka. Jsem knihovnice.“ Zatraceně, to ale znělo pitomě. No, nikdo nemohl tvrdit, že se nezmůže na trefné odpovědi, pomyslela si.

„Bez legrace.“ Stáhl ústa do posměšného úsměvu. „Přišla jste si pro knížky, které zapomněla vrátit? Měla jste si to dobře rozmyslet, než jste dala Meredith Spoonerové členskou kartičku. Pochybuju, že někdy v životě vrátila něco, co ukradla.“

„Váš smysl pro humor je nepřekonatelný.“

„Neúčastním se konkurzu na nějakou noční komediální show.“

Člověk musí být v takových situacích rázný, pomyslela si Leonora. Převzít iniciativu. Ujmout se vedení. Získat navrch sebevědomím a autoritou. Ne že by neměla s obtížnými lidmi zkušenosti. Během své kariéry akademické knihovnice se musela tu a tam vypořádat s množstvím protivných mecenášů, od egoistických, náročných členů fakulty až po neotesané vysokoškoláky.

Pomalu vykročila ke dveřím, modlila se, aby ten cizinec a jeho pes automaticky ustoupili, tak jako většina lidí, když jim dáte najevo, že kolem nich chcete projít.

„Ve skutečnosti mám právo tu být, což je nejspíš víc než ve vašem případě.“ Ledově se na muže a jeho psa usmála. „Navrhuju, abychom to probrali se správcem této budovy.“

„Správce má moc práce. Jde o nějakou poruchu vody ve třetím poschodí. Mám ale pocit, že to stejně radši vyřídíme v soukromí. Máte nějaké jméno?“

Začalo být jasné, že ani on, ani pes jí z cesty neuhnou. Byla nucena zastavit se uprostřed místnosti.

„Samozřejmě že mám jméno,“ prohlásila rázně. „Nevidím však jediný důvod, proč bych vám ho měla sdělovat.“

„Nechte mě hádat. Leonora Huttonová?“

Ztuhla. „Jak to víte?“

Pokrčil rameny. To prosté gesto znovu přilákalo její pozornost k těm ohromujícím ramenům. Fakt, že ji fascinovala, ji rozčiloval. Mužské svaly ji obyčejně ani trochu nepřitahovaly. Dávala přednost intelektuálním typům.

„Meredith neměla moc přátel,“ prohlásil. „Připadalo mi, že spíš jenom oběti.“

„Oběti.“

„Oběti. Cíle. Pitomce. Ať těm lidem, které využívala a podváděla, říkáte jakkoliv. Jenže na rozdíl od většiny osob v jejím e-mailovém adresáři mi připadá, že vy dvě jste na tom byly jinak.“ Na okamžik se odmlčel. „Tedy za předpokladu, že jste Leonora Huttonová.“

Zatnula zuby. „Ano, dobře. Jsem Leonora Huttonová. A kdo jste vy?“

„Walker. Thomas Walker.“ Sklopil pohled na psa. „A tohle je Tesák.“

Tesák naklonil širokou hlavu a zafuněl při zvuku svého jména.

Pohlédla na Tesákovu působivou sbírku zubů. „Kouše?“

„Kdepak.“ Thomase ta otázka očividně pobavila. „Tesák je opravdové zlatíčko. Naprosto nekonfliktní. V minulém životě byl nejspíš maličký pudl.“

Ani na okamžik tomu nevěřila. Kdyby měl Tesák nějaký minulý život, bezpochyby by žil jako obrovský středověký lovecký mastif. Rozhodla se však, že se nebude hádat.

„Čekali jsme, že se ukážete, slečno Huttonová,“ prohlásil Thomas.

Byla překvapená. „Čekali jste na mě?“

„Už tři dny. Většinu času jsme strávili v kavárně naproti přes ulici.“ Kývl bradou k oknu a částečnému výhledu na blok malých obchodů. „To vy jste si přišla minulý týden pro tělo a zařídila jste pohřeb. Říkali jsme si, že dříve či později dorazíte vyklidit její byt.“

„Zdá se, že toho o mně hodně víte.“

Usmál se. Při tom úsměvu by nejradši o pár kroků ustoupila, otočila se a utíkala jako o život. To by však bylo to nejhorší, co by mohla udělat, okřikla se. O zvířatech toho věděla dost na to, aby jí bylo jasné, že predátory láká utíkající kořist ještě víc.

„Ani zdaleka ne tolik, kolik bych chtěl, slečno Huttonová.“

Navíc neměla kam utéct. Uvěznil ji v tomto malém, prázdném pokoji. Takže zůstala na místě.

„Jak jste se dostal k Mereditině e-mailovému adresáři?“ zeptala se.

„To bylo snadné,“ prozradil Thomas. „Přišel jsem a vzal si její notebook, jakmile jsem se doslechl zprávu o té nehodě.“

To obyčejné přiznání ji na pár vteřin připravilo o řeč.

„Vy jste ukradl její počítač?“ vyrazila ze sebe nakonec.

„Řekněme jen, že jsem si ho půjčil.“ Znovu se na ni usmál svým ledovým úsměvem bez špetky humoru. „Ve stejném duchu, jako si ona půjčila jeden a půl milionu dolarů od Nadačního fondu Bethany Walkerové.“

Ach, zatraceně. Tohle bylo zlé. Tohle bylo hodně, hodně zlé. Zpronevěra byla jednou z Mereditiných oblíbených kratochvílí, ale jejími nejoblíbenějšími oběťmi byli jiní podvodníci a ničemové, kteří si pak nemohli stěžovat moc nahlas. A pokud Leonora věděla, o něco tak velkého se nikdy nepokusila. Meredith však měla odvahy na rozdávání.

A klidně mi hodila na krk takový zmatek.

„Jste policajt?“ zeptala se opatrně.

„Ne.“

„Soukromý vyšetřovatel?“

Zavrtěl hlavou. „Ne.“

Žádné právo. Netušila, jestli je to dobrá, nebo špatná zpráva.

Odkašlala si. „Znal jste Meredith osobně?“

„Ach ano, znal jsem ji,“ odpověděl. „Samozřejmě jako spousta lidí, kteří měli tu čest, jsem si přál, abych ji nikdy nepoznal, ale zpětně je člověku všechno jasné, že?“

Leonora okamžitě pochopila.

„Chápu. Byl jste jednou z jejích –“ Odmlčela se, pátrala po diplomatickém vyjádření. „Vy dva jste se, ehm, znali po společenské stránce?“

Ústa měl sevřená do pevné linky. „Ne dlouho.“

Stal se však jedním z Mereditiných milenců. Z nějakého důvodu byla ta zpráva podivně deprimující. Proč by ji mělo zajímat, jestli měl tenhle chlapík s Meredith poměr, nebo ne? Rozhodně by nebyl první. Došlo jí, že měl nejspíš tu čest stát se posledním.

„To mě překvapuje,“ prohlásila, aniž by přestala uvažovat. „Nejste její obvyklý typ.“

Ach bože. Proč, proboha, něco takového plácla?

Jenže to byla pravda. Meredith už dlouhou dobu zastávala pravidlo, že se držela mužů, s nimiž mohla manipulovat. A Thomas Walker působil, že si na loutku na provázcích nehraje moc rád, ani kvůli ženě tak mazané a sexy a zručné v manipulaci, jako byla Meredith.

A jestli ho ona sama odhadla, pomyslela si Leonora, pak se to bezesporu podařilo i Meredith, která měla v případě mužů až nadpřirozeně vytříbené instinkty. Proto nejspíš ten vztah netrval dlouho.

„Meredith měla nějaký typ?“ Thomas vypadal, že ho ta informace trochu překvapila. Pak zamyšleně přikývl. „No, k čertu, asi máte pravdu. Ve společenském životě měla jisté mírné preference, že? Pokud mohu říct, scházela se jen s muži, kteří jí mohli dál pomoct v jejích vlastních plánech.“

Leonora uvažovala, jestli skutečný problém spočívá v tom, že Thomasovi ublížilo, když se odhalila Mereditina skutečná povaha. Zlomené srdce bolelo a bolest člověka naštvala. Možná že truchlil svým vlastním, mužským způsobem.

Vykouzlila soucitný úsměv.

„Je mi to líto,“ řekla jemně.

„Jo, mně taky. Víc než líto. Když jsem zjistil, že zpronevěřila jeden a půl milionu, dost mě to naštvalo, pokud mám být upřímný.“

Dobře, neutápěl se tak úplně v žalu. Byl vzteky bez sebe.

„Ehm –“ Došly jí nápady.

„A co vy?“ zeptal se Thomas až příliš mile. „Máte na zesnulou nějaké příjemné vzpomínky? Jak dlouho se znáte?“

„Seznámily jsme se na univerzitě. Celé roky jsme byly v kontaktu, ale –“ Polkla a zkusila to znovu. „V posledních několika měsících jsem ji moc neviděla.“

Od doby, co jsem ji načapala v posteli se svým snoubencem, dodala v duchu, ovšem neviděla důvod, proč by to nepříjemné téma zmiňovala.

„To máte zřejmě štěstí,“ konstatoval Thomas. „Meredith Spoonerová byla potvora. Ale to už určitě víte.“

Staré zvyky se těžko mění. Meredith se vždycky začala schovávat, bránit se a vymýšlet si, když šlo do tuhého.

Zvedla bradu. „Jste si absolutně jistý, že Meredith ty peníze zpronevěřila?“

„Naprosto.“

„Jak se jí to podařilo?“

„Snadno. Začala pracovat v kanceláři nadačního fondu na Eubanksově univerzitě. Jako osoba, která se každodenně starala o peníze, měla přístup ke všem účtům. Přidejte k tomu fakt, že měla morálku zločince a skvělé počítačové dovednosti, a máte recept na zpronevěru.“

„Jestli je to, co říkáte, pravda, tak proč jste tady? Pokud jde o tolik peněz, myslela bych si, že půjdete na policii.“

„Policajtům se snažím vyhnout.“

„Když chybí víc než milion dolarů?“ Uviděla šanci, jak přejít do útoku, a skočila po ní. „To mi zní dost podezřele. Vaše povídání tak vypadá značně nevěrohodně, pane Walkere.“

„Chci se vyhnout policii, protože takový druh špatné publicity může nadační fond poškodit. Podrývá důvěru potenciálních sponzorů. Začnou se pak vyptávat na bezúhonnost lidí, kteří peníze spravují. Víte, jak to myslím?“

Měla dost zkušeností s delikátními záležitostmi akademického nadačního fondu, aby věděla, že má pravdu. To ale nebyl důvod, aby ho jen tak pustila z hledáčku. Navíc nevypadal jako ten typ osoby, která se věnuje univerzitním fondům. Tuto práci vykonávali uhlazení, kultivovaní lidé v kvalitních oblecích, kteří věděli, jak spravovat četné prostředky.

Věnovala mu ten nejzářivější úsměv. „Asi už začínám chápat. Teď zkusím hádat já. Krádež těch ztracených peněz jste nenahlásil na policii, pane Walkere, protože si z nějakého důvodu myslíte, že byste mohl být hlavní podezřelý?“

Jeho tmavé obočí vylétlo vzhůru v tichém obdivu nad tím přímým zásahem. „Jste blízko, slečno Huttonová. Netrefila jste se úplně, ale jste hodně, hodně blízko.“

„Věděla jsem to.“

„Meredith nechala stopu, která by vedla k mému bratrovi Dekeovi, kdyby došlo k odhalení té zpronevěry.“

„K vašemu bratrovi.“ Pomalu nad tím uvažovala. „Byl ve vedení tohoto fondu Bethany Walkerové?“

„Je to součást nadace na Eubanksově univerzitě. Byla založena, aby podporovala výzkum a výuku matematiky.“

„Eubanksova univerzita?“ Zamračila se. „Tu instituci neznám.“

„Je to malá univerzita v městečku Wing Cove. Asi hodinu a půl jízdy na sever od Seattlu.“

„Aha.“

„Ten fond je pojmenován po Dekeově manželce Bethany, brilantní matematičce. Zemřela minulý rok. Deke je hlavou rady a dohlíží na transakce a investice fondu. Za tři měsíce dojde k auditu. Jestli ty peníze budou chybět, bude vypadat jako osoba zodpovědná za jejich zmizení, díky drahé Meredith.“

Typická Meredith, pomyslela si Leonora. Zajistit, aby oběť podvodu nezavolala policii.

„Je mi jasné, jak nepříjemné to pro vás a vašeho bratra musí být, pane Walkere. Musím však říct, že na člověka, který chce udržet tuto situaci v tichosti, jste poměrně upovídaný.“

„Protože mám značný zájem na nalezení těch peněz. Chci je mít zpátky na účtu fondu, než dojde k tomu zatracenému auditu.“

„To chápu,“ přikývla. „Ale proč o tom mluvíte se mnou?“

„To je jednoduché. Jste moje nejlepší stopa.“

Zírala na něho. „Prosím?“

„Řeknu vám to na rovinu, jste moje jediná stopa.“

Ucítila bodnutí paniky. „Ale já o těch ztracených penězích nic nevím.“

„Skutečně?“ Nevypadal přesvědčeně. „Na chvíli připusťme, že mi říkáte pravdu –“

„Já vám říkám pravdu.“

„I kdyby to tak bylo, pořád jste moje jediná stopa.“

„Proč?“

„Protože jste Meredith znala lépe než kdo jiný, pokud mohu říct. Opravdu doufám, že mi můžete pomoct, slečno Huttonová.“

Leda ve tvém snu, pomyslela si Leonora. „Právě jsem vám řekla, že jsem ji v posledním roce moc nevídala. Ani jsem netušila, že přijala práci na Eubanksově univerzitě. Netušila jsem, že žije v tomhle bytě, dokud mi po té nehodě nezavolala policie.“

„Nežertujte. Podle správce použila vaše jméno při žádosti o nájem.“

Leonora nic neřekla. Nebylo by to poprvé, co si Meredith půjčila její dobré jméno a reference.

„Pochybuju, že tu chtěla zůstat dlouho.“ Thomas si prohlédl pokoj se střídmým vybavením a nudným výhledem. „Nejspíš potřebovala adresu, kterou by používala, zatímco plánovala svůj další podvod.“

„Podívejte, opravdu nevím, co mám říct. Nemohu vám pomoct, pane Walkere. Přijela jsem sem jen proto, abych sbalila Mereditiny věci.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Motto

Prolog

1