Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Sabrina Jeffries: Zvraty osudu

Vydání první

Copyright © 2015 by Deborah Gonzales

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1983. publikaci

Přeloženo z anglického originálu If the Viscount Falls vydaného nakladatelstvím Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.,

New York, v roce 2015

Český překlad © 2015 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2015 Jon Paul

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0279-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0281-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Sabrina Jeffries

Zvraty osudu

Ukázka z elektronické knihy

Věnování:

Manželovi Renemu, který neochvějně podporuje

mé psaní po celých třicet let manželství,

a milovanému synu Nicholasovi, jenž si mé knihy

nemůže kvůli svému autismu přečíst,

ale je stále v mém srdci. Tolik vás oba miluju!

Prolog

Londýn

Únor 1817

Dominicka Mantona by ani ve snu nenapadlo, že stráví dvacáté narozeniny tajným nakukováním do otevřených francouzských oken plesového sálu hraběte z Blakeborough. Musel však najít svou snoubenku Jane Vernonovou, než ho nějaký lokaj pošle pryč.

Právě přitančila do jeho výhledu a jemu okamžitě ztěžkl dech v prsou jako olovo. V perlových šatech zářila ve světle svící tak oslnivě, že z toho málem oslepl. Zvednutý pihovatý nosík, plné rudé rty a kudrlinky tizianových vlasů, deroucí se jí z účesu – to všechno bylo typické pro jeho Jane, která byla nyní naprosto mimo jeho dosah.

Zatraceně, nemohl si s ní ani zatančit. Místo toho měla za partnera Edwina Barlowa, dědice hraběte a dobrého přítele její rodiny. Ten muž byl jako obvykle duchem nepřítomný a Jane se snažila zlehčit jeho melancholii tím, že byla veselá, povídavá a…

Mladá. Tak nádherně mladá. Teprve sedmnáctiletá. Brzy jí mělo být osmnáct, ale když teď Dominick všechno ztratil, ty dva roky rozdílu mezi nimi mu připadaly jako deset let.

Pohled na Jane mu náhle zastoupila její světlovlasá a plnoštíhlejší verze: slečna Nancy Sadlerová, Janina sestřenice z matčiny strany.

„Pan Manton?“ zašeptala a protáhla se francouzským oknem na terasu. „Jsi to opravdu ty? Proč nejsi uvnitř?“

Ustoupil, aby se k němu mohla Nancy připojit. „Nebyl jsem pozvaný.“

„Proč ne?“

Úkosem pohlédl na dceru bohatého obchodníka. „Protože společnost nemůže snést pohled na vyděděného a zneuctěného druhorozeného syna, který před sebou nemá žádnou slušnou budoucnost.“

Zamračila se. „Aha, jasně. Tak jak ses dostal sem?“

„Přelezl jsem vzadu plot.“ Pohlédl dovnitř, kde Jane s Edwinem právě skončili tanec a připojili se k Samuelu Barlowovi, Edwinovu mladšímu bratrovi. „Potřebuju si s Jane promluvit o samotě. Ona se se mnou stále odmítá setkat.“

„A proč se tomu divíš? Na poslední schůzce ses ji snažil přimět, aby zrušila vaše zasnoubení. Bojí se, že na další ho zrušíš sám.“

„Nesmysl. Zasnoubení musí zrušit ona. Kdybych to oznámil já, vypadalo by to pro ni špatně.“ Jednou ze zvláštností vyšší společnosti bylo to, že žena mohla zrušit zasnoubení, aniž by kvůli tomu nějak trpěla. Ale obráceně to nešlo. Lidé by vždycky uvažovali o tom, co taková žena spáchala hrozného, že ji muž opustil. A Dominick nechtěl, aby jakkoli utrpěla Janina pověst.

„Přivedla bys mi ji sem, abych si s ní mohl soukromě promluvit?“ zeptal se. „Z této terasy se dá vejít do knihovny. Mohl bych se s ní setkat tam.“

Pokud někdo dokázal přemluvit Jane, aby něco takového udělala, byla to Nancy. Její otec byl Janin strýc a zároveň i její poručník od chvíle, kdy Jane osiřela. Díky tomu vyrůstaly obě dívky společně. Pan Sadler se snažil, aby došlo ke zrušení jejich zasnoubení stejně jako Dom, ale ani jednomu z nich se nedařilo Jane přesvědčit.

Jakýsi skrytý kousek Dominickovy duše se z toho radoval. Ale ta část, jež si uvědomovala, co ho v budoucnosti čeká, si zoufala.

Nancy holčičím způsobem zavrtěla hlavou. „Možná bych ji nějak do knihovny dostala, ale stejně ji nepřesvědčíš, aby se tě vzdala. Jane tě miluje.“

„Alespoň tolik, kolik je dívka jejího věku schopná.“ Až na tragédii, při níž se jí v osmi letech utopili rodiče, žila vždycky jako v bavlnce. Sadlerovi jí dali všechno, co chtěla, a ona je měla velice ráda. Na rozdíl od Dominickových rodičů se Sadlerovi brali opravdu z lásky, takže Jane hleděla na manželství jako na idylu.

A on zatím mířil do pekla – či alespoň k dlouhému období nejistoty, tvrdé práce a chudoby. Jak by mohla něco takového její láska přežít?

Nancy po něm střelila mrzutým pohledem. „Myslela jsem, že ty Jane taky miluješ.“

Strnul. Samozřejmě že ji miluje. Miluje ji od chvíle, kdy se poprvé setkali v knihkupectví. Zatímco si při prohlížení jakési knížky nevědomky notoval několik prvních akordů Haydnovy symfonie Překvapení, někdo na druhé straně police s knihami zanotoval dalších pár akordů.

Ukázalo se, že je to Jane, která si udělala přestávku mezi nekonečnými slavnostmi a plesy, z nichž se skládal její vstup do společnosti. Dominick se až do té chvíle nesetkal s nikým, kdo by měl takový cit pro hudbu, dokázal si pamatovat melodii a sdílel jeho nadšení pro symfonie. A nikdy nenarazil na nikoho, kdo by si zpíval, když čte. Ani nepoznal nikoho, kdo by měl tak rád knihy i lidi. Okamžitě ho fascinovala.

Od té chvíle se dvořil této baronově dceři při návštěvách mnoha operet, oper a občas i na nějakém plese. Přestože ta pošetilá dívka dávala přednost Beethovenovi před Mozartem, snadno jí to odpustil, protože ona přehlížela spoustu jeho vlastních chyb. Nezdálo se, že by jí vadilo, že jeho tanec je spíš precizní než prožívaný srdcem, že jeho dokonalá paměť pro hudbu i konverzaci je mírně podezřelá a jeho plány do budoucna dost omezené.

Ta dívka byla zjevně stejně pošetilá jako půvabná. Což samozřejmě znamenalo, že si ji chtěl vzít. A pořád ještě chce.

„Nezáleží na tom, co k Jane cítím,“ pronesl hluše. „Dokonce ani na tom, co cítí ona ke mně. Zaslouží si někoho lepšího, jako třeba dědice hrabat z Blakeborough, který jí může nabídnout slušnou budoucnost.“

„Nebuď směšný. Ona nikdy nemyslela na Edwina jako na budoucího manžela. Pro Janin vkus je příliš melancholický. A na rozdíl ode mě by Jane dala přednost právníkovi před…“ Nancy se se zasténáním zarazila. „Promiň, zapomněla jsem.“

„Že už nemám budoucnost jako právník?“ řekl trpce. „Jane možná nedává přednost hraběcímu synu, ale rozhodně nechce za manžela policistu z Bow Street.“

Nancy podrážděně odvětila: „Nechápu, proč jsi musel odejít ze studií a začít dělat tak podřadné povolání. Proč nežiješ na dluh, dokud tvůj bratr nepovolí a nevrátí ti kapesné?“

Dominick polkl kletbu. Jako obvykle viděla Nancy svět přes růžové brýle. „George nikdy nepovolí.“

„Možná by povolil, kdyby sis s ním rozumně promluvil.“ Ukázala přes taneční parket, kde Dom viděl stát staršího bratra obklopeného patolízaly. „Měl by sis soukromě promluvit spíš s ním. Nevím sice přesně, k čemu mezi vámi došlo, ale…“

„To opravdu nevíš,“ odsekl. „Jane to ví, a to stačí.“ Alespoň většinu z toho ví. Určité věci se neodvážil říct ani jí.

„Říkala mi, že se George zachoval ošklivě,“ přisvědčila Nancy. „Takže by stačilo, kdybys vysvětlil lidem, co se stalo. Třeba by pak nikdo nevěřil těm hrozným věcem, které jsi prý udělal a kvůli kterým tě vydědil.“

Dom sevřel ruce v pěst. „Jako například?“

Zčervenala. „Nevím – třeba že jsi udržoval příliš těsné vztahy s otcovou… milenkou a jejími dětmi. Že to George neschvaloval, a proto vám otec odmítl připsat dědictví.“

To bylo zlé, ale ne tak zničující jako pravda. Otec nadiktoval na smrtelné posteli v přítomnosti George a jeho nevlastního bratra Tristana Bonnauda dodatek k poslední vůli. George z něj byl tak rozčarovaný, že ho spálil v okamžiku, kdy otec vydechl naposled. A Tristan se tak rozčílil, že sebral koně, kterého mu otec v dodatku k poslední vůli odkázal.

Dominick se pak nacházel v nezáviděníhodné pozici, kdy musel chránit Tristana před Georgem, který ho chtěl dát pověsit kvůli krádeži koně. A George nechal Dominicka vybrat: buď zradí Tristana, nebo přijde o všechno.

Ve skutečnosti však nebylo z čeho vybírat. Dom by to udělal stejně i podruhé až na to, že do té ztráty se počítala i Jane. A nic by nezměnilo ani veřejné vyhlášení Georgeových špatností.

Protože zatímco Dom nemohl doložit spálení dodatku poslední vůle, George mohl zatraceně dobře dokázat krádež koně. Zatím o tom mlčel, ale kdyby Dominick porušil své mlčení, George by reagoval nařčením, že Dominick byl do krádeže nějak zapojený. Potom by Dominickův zaměstnavatel Jackson Pinter neměl jinou možnost než Dominicka propustit z místa v policejním sboru, které mu tak nezištně nabídl. A Dominick by přišel nejen o peníze, ale hlavně o možnost si vůbec nějak vydělat.

Neměl před sebou žádnou budoucnost a ještě byl omezený pomluvami a připoutaný ke svému nízko postavenému místu. A nemohl s tím vůbec nic dělat. Jenom zajistit, aby v tom neuvízla ještě i Jane.

Tolik už trpěl kvůli tomu, že otec i George zanedbali to, na co měl právo. Dominick však odmítal být jako oni. „Právě kvůli své pověsti se Jane musí rozejít se mnou. Potom na ni budou pohlížet jako na rozumnou ženu. A se mnou už to nebude horší, než právě je.“

„Možná bys jí měl ponechat trochu času, než se znovu postavíš na nohy. Zrovna teď si Jane vzít nemůžeš, i kdybys chtěl,“ nakousla Nancy. „Otec už řekl, že musíte počkat, až bude plnoletá. Ale potom…“

„I potom budu vévoda z Nemanic, zatraceně!“

Nancy zamrkala.

Proboha, jeho nový život už se na něm podepisuje. Žádný gentleman by před dámou nikdy neklel.

„Odpusť mi to,“ omluvil se, „ale je zřejmé, že si nedovedeš představit, co obnáší moje budoucnost. Za čtyři měsíce práce v policejním sboru jsem si vydělal pouhých dvacet liber.“

Zalapala po dechu. Dvacet liber bylo pro ni nejspíš dvoutýdenní kapesné.

„Ze šedesáti liber vyžiju s bídou já sám,“ pokračoval, „ale rozhodně neuživím manželku a rodinu.“

„Ale s Janiným věnem…“

„Podle poslední vůle jejího otce má její peníze dostat nějaký vzdálený bratranec, pokud by si vzala někoho jiného než bohatého aristokrata dřív, než jí bude pětatřicet. Pouze po pětatřicítce může užívat své jmění bez problémů.“

„Ale ty jsi aristokrat…,“ namítla Nancy. „Tedy narodil ses a byl vychován jako bohatý aristokrat. A kromě toho Janin otec napsal tu poslední vůli, aby ji chránil před lovci věna.“

„V očích společnosti jsem teď lovcem věna. Nemám nic, co bych mohl bohaté dědičce nabídnout, ale od ní toho můžu získat spoustu.“

Přes Nancyinu tvář přeletěl znepokojený výraz. „Otec to ví lépe.“

„Na tom nezáleží. Dal už jasně najevo, že má svázané ruce klauzulí poslední vůle. Takže jestliže si nyní Jane vezmu, přijde jako má žena o své jmění. A můj nízký příjem nás prostě neuživí. Ani za předpokladu, že ve svém novém zaměstnání uspěju, což vůbec není jisté. I kdybych to dokázal, nebyl bych schopný platit sluhy, kočár ani jakékoli pohodlí, na něž je zvyklá.“

Pokračoval stále zachmuřeněji. „Nemohla by chodit na žádné opery, žádné koncerty a neměla by ani klavír, na který by mohla hrát.“ Bylo zvláštní, že právě tohle mu z minulého života nejvíc chybělo – snadnost, s níž mohl navštěvovat koncerty kvalitní hudby. Nyní byl odkázán na to, že se opíjel každým hudebním útržkem, který unikl na ulici ze salonů v Mayfairu.

Nancy si skousla spodní ret. „Jane má své sonáty opravdu ráda.“

„I valčíky a kolové tance. Když si mě vezme, nebude moct chodit na plesy. Bude se muset zcela zříct společnosti.“

„To je hrozné!“ Nancy vrhla otevřenými dveřmi do tanečního sálu vylekaný pohled. „Ale mohla by chodit na večírky u nás doma.“

„Aby byla opomíjena svými přáteli? Opravdu si myslíš, že by tvoji rodiče pozvali policistovu manželku a riskovali svou pověst? Povídala by sis vesele s Jane před svými ctiteli, kdybys věděla, že pokud tě uvidí s tvou sestřenicí, zničí to tvé vlastní šance na manželství?“

Podle toho, jak zbledla, ji to dosud nenapadlo. „No, já… já nevím…“

„A to všechno za předpokladu, že by měla čas tě navštěvovat,“ přitlačil ještě víc na pilu. Když se mu podaří přesvědčit Nancy, mohl by to dokázat i s Jane. „Bez sloužících by se Jane musela starat o domácnost, což je něco, co nedělala jediný den svého života.“

„Proboha, to je pravda. Ačkoli ona…“

„A když já budu něco vyšetřovat, budu celé dny pryč, zatímco ona bude vyobcována z dobré společnosti a zůstane sama v jedné místnosti ve Spitalfields.“ Srdce mu zledovatělo při představě, že by jeho krásná Jane musela žít na takovém místě. „A co kdyby mě při pronásledování nějakého zločince dokonce zabili?“

„Proboha, to je tvoje práce tak nebezpečná?“

„Víc, než si myslíš.“ A víc, než sám očekával. „A kdybych zemřel, zůstala by sama, chudá a vyděděná, a neměla by nikoho, na koho by se mohla obrátit.“

„To by nesnesla,“ prohlásila Nancy a vypadala sklesle. „Ale stejně, já bych Jane nikdy neopustila.“

„Ne? Co kdyby tvůj budoucí manžel nechtěl chudou příbuznou přijmout? Co kdyby tvůj otec zemřel? Neumíme si ani domyslet všechno, co by se mohlo stát.“

„Přestaň! Ty vidíš všechno v nejhorším světle!“

„Protože to takové je.“ Upřel na ni ostrý pohled. „Přede mnou není nic než roky snahy vyškrábat se nahoru do pozice, kde bych si mohl dovolit manželku.“

„Ach Dome,“ zasténala.

„Pokud chce čekat, až budu finančně zajištěný, abych si ji mohl vzít, načeká se hodně dlouho. A pokud v tom neuspěju, obětuje své mládí pro nic za nic.“

Hleděl kamsi za Nancy, kde Edwin Barlow právě řekl něco, čemu se Jane usmála. Dom bojoval s iracionálním nutkáním nakráčet dovnitř a zabořit blakeboroughskému dědici pěst do nosu. „Ale když zruší zasnoubení se mnou, leží před ní celý svět. Už jenom její věno stačí k tomu, aby k ní přilákalo jakéhokoli gentlemana, a její milý charakter, její něžnost a její…“

Proboha, jak vydrží myšlenku, že se jí vzdal proto, aby ji získal někdo jiný?

Zaťal zuby. Raději to než sledovat, jak ji ničí léta tvrdého života a obav o něj. Nebo co by bylo ještě horší: mohla by ho postupně začít nenávidět, protože by ji odtrhl od všeho, co jí bylo milé. Pozoroval by, jak jejich těžký život vymazává světlo z jejích očí a stírá veselost z její tváře…

Ne, musí se jí vzdát, dokud je dost mladá na to, aby si našla někoho jiného. Jinak to nešlo.

„Což to nevidíš? Měla by se vdát za někoho, jako je dědic Blakeboroughů, který má zabezpečenou budoucnost. Nebo třeba i za jeho bratra, který má zajištěnou kariéru v námořnictvu, že?“

„Ano.“ Nancy bloudila obdivně zrakem po uniformě Samuela Barlowa. „Ale ona si ho nechce vzít. Nechce se tě vzdát, a nejen proto, že tě miluje. Říkala mi, že by považovala za nečestné opustit tě prostě kvůli tomu, že na tebe dolehly těžké časy. To je přímo proti jejím zásadám.“

Dobře znal Janiny zásady, protože v převážné většině odrážely ty jeho. Ale ty její nebyly přetaveny v kruté výhni života. Ty jeho ano. „Musí existovat způsob, jak ji přesvědčit.“

„Musel bys jí ukázat, že jsi muž pochybného charakteru – zloděj nebo vrah… nebo cizoložník, což je směšné, když nejsi ženatý.“

Do mysli se mu vkrádal nehezký nápad. „Nemusím být ženatý, abych zradil Janinu důvěru. Kdyby si myslela, že jsem si zadal s jinou ženou…“

„Dominicku Mantone! Ať tě ani nenapadne navrhnout tak hroznou věc!“

„Ale fungovalo by to, ne?“

„Nejspíš ano.“ Obočí se jí zformovalo do úzkostlivého výrazu. „Chceš říct, že by ses spustil s nějakou zkaženou holubičkou?“

„To samozřejmě ne,“ ohradil se netrpělivě. „Pokud by mě Jane náhodou neviděla, jak vcházím do bordelu, což by nešlo naaranžovat, nikdy by nevěřila podobným povídačkám. Na to zná příliš dobře můj charakter.“

Nancy se ušklíbla. „Ale zprávám o tvém poměru s nějakou slušnou ženou by taky nevěřila.“

„Kdyby to viděla na vlastní oči, musela by uvěřit.“ A vrhl přemýšlivý pohled na Nancy. „Kdyby mě Jane chytila, jak se líbám s nějakou bohatou dědičkou, mohla by si myslet, že jsem natolik zoufalý, abych si sháněl nějakou bohatou ženu.“

„Ale jak by tě mohla vidět s nějakou bohatou dědičkou, když už nechodíš do společnosti?“

Upřeně jí hleděl do očí. „Musela by to být dědička, která je po ruce a chápe, co se snažím udělat a jak je to důležité.“

Nancy zachytila jeho pohled a strnula. „Já?“

Když upjatě přikývl, odtušila: „Ach ne, Dominicku, to bych nikdy… Jane by mi to nikdy neodpustila!“

„Ale odpustila, kdyby si myslela, že jsem na tobě vymámil polibek násilím. Kdybys ty přitom protestovala, mohli bychom to udělat, aby se zdálo, že jsem tě zahnal do kouta a snažím se tě svést.“

„Ne!“ Nancy se zadívala do plesového sálu a spodní ret se jí třásl. „Ne, to by ji zničilo.“

Dominickovi se v prsou rozlila bolest. „Chvíli ji to bude… bolet. Ale to překoná. Bude mě proklínat a ty ji v tom budeš podporovat. A nakonec přijde na to, že je jí lépe beze mě.“

„Proboha, Dominicku. Nemůžeš to zařídit jinak?“

„Nevím jak. Musíme využít Janiny pevné zásady proti ní. Je to pro její dobro.“

„Pochybuju, že by to tak brala,“ zamumlala Nancy.

„Ale ty určitě ano.“

Povzdychla si. „Ano, ale stejně to nebude snadné. Jane by mohla mít podezření, kdybych jí řekla, že má za mnou přijít do knihovny, a pak by tam našla tebe, jak mě líbáš.“

„To je pravda. Ale ať najdeš kohokoli, kdo ji tam pošle, nesmí už do toho zapojit nikoho jiného. Nechceme, aby se rozšířily nějaké řeči, které by ti ublížily. Ten pomocník to musí udržet v tajnosti, protože jinak to všechno bude na nic.“

Nancy měřila terasu svými kroky. „Samuel Barlow to pro mě udělá. Chová ke mně obdiv – alespoň to říká, ne že bych z toho věřila třeba jen slovu.“ Mávla přitom rukou a koketně se usmála. „Je to pěkný sukničkář.“

Ale ona se mu podle všeho podobala. Dom zkoumal její tvář. „Doufáš, že si tě vezme?“

„Proboha, ne!“ Její smích zněl jaksi falešně. „Je mu teprve osmnáct a rozhodně ještě není schopný založit rodinu. A kromě toho, umíš si mě představit, že bych si vzala námořníka, jehož bych viděla třeba jen jednou do roka? To ne. Chci manžela, který mě uvede do společnosti v Londýně, nikoli v nějakém provinčním přístavu.“

„To je velice rozumné.“

A typicky měšťácké, i když nikterak překvapující. Nancyin otec měl hromady peněz a všechny měly přejít na ni. Mohla snadno ulovit vysoko postaveného manžela. Nemusela stát o budoucího námořního důstojníka.

„Myslíš, že by nám Barlow pomohl?“ zeptal se jí Dom.

„Samozřejmě. Můžu na něm vymámit všechno, co chci.“ Pak vystřízlivěla. „Tedy pokud to opravdu myslíš vážně.“

Dom vyhlížel v tanečním sále Jane. Teď tam stála sama a poněkud nezpůsobně poklepávala prsty o stůl. Prakticky slyšel ten rytmus a cítil, jak mu tepe v krvi, stejně jako tam měl ji samu.

Přes tvář jí přelétl něžný, nepřítomný úsměv, který mívala, když poslouchala nějaký nový hudební kousek. Ten známý výraz se mu zaryl hluboko do srdce. Mohl opravdu udělat něco takového? Vynasnažit se, aby ho nenáviděla? Dopustit, aby se od něj navždy odtrhla?

„Dominicku?“ oslovila ho Nancy. „Opravdu chceš právě tohle?“

Obrnil se vůči bolesti. „Ne,“ prohlásil. Něco takového nikdy chtít nebude. „Ale udělat se to musí.“

Za hodinu Jane Vernonovou překvapil Samuel Barlow, když ji požádal o valčík. Zatímco jeho sourozenci Edwin a Yvette byli její dobří přátelé, Samuel jí nevěnoval téměř žádnou pozornost a své flirtování si schovával pro Nancy.

Jane to nevadilo. Byla zvyklá na to, že ji sestřenice zastiňuje. Její zlaté vlasy, plné poprsí a pleť bez poskvrnky přitáhly každého muže, který se jí dostal do cesty.

Ani Jane nezůstávala úplně bez povšimnutí. Přes nezanedbatelnou sbírku pih a nezvladatelné rudé vlasy měla také jednoho nebo dva ctitele. Ale vedle Nancy si Jane připadala jako hliněný květináč vedle wedgewoodské vázy.

Dokud nepřišel Dominick.

Jane se rozbušila krev už jen při vzpomínce na jejího hezkého snoubence. Ten v ní viděl wedgewoodskou vázu. Byl sice povahou klidný a tajemný, ale oči se mu rozzářily, kdykoli ji spatřil. A žena by měla vždycky věřit mužovým očím. Ačkoli v poslední době…

V poslední době bylo všechno problematické. Poté, co byl Dominick vyděděn, stáhl se do sebe. Pořád mluvil o tom, jak je teď Jane pro něj příliš vysoko a jak by přišla o všechno, kdyby se vzali.

K čertu s otcem a jeho hloupou poslední vůlí. Celý život jí diktovala nějaká pravidla! Jí bylo jedno, jestli musí Dom pracovat. Bylo jí jedno, jestli bude muset pracovat i ona. Od tety už se toho naučila opravdu hodně o vedení domácnosti, a kdykoli byla teta nemocná, Jane se starala o chod domácnosti. Takže by to s Dominickem jistě zvládli, dokonce i někde v podkroví, jenom kdyby byli spolu.

Samozřejmě by bylo lepší, kdyby Dom mohl pokračovat ve studiu a stal se právníkem, ale ona by vydržela cokoli, jen aby mohla být s ním. Jen kdyby dokázala přesvědčit toho tvrdohlavce, aby jí to věřil. Bral všechno tak vážně!

Právě kvůli tomu se ji snažil umluvit, aby jejich zasnoubení zrušila. To byl jeho jediný důvod. Tím si byla jistá!

Potlačila v mysli sžíravé pochybnosti a soustředila se na svého tanečníka. „Není to Dettingenský valčík?“

„Jak to mám vědět?“ zamračil se Samuel. „Mně všechny ty tance připadají stejné.“

Chudák Samuel neměl cit pro hudbu. Když o tom tak uvažovala, dokonce i Edwin měl v hudebním cítění velké mezery. Pouze Dominick v tom byl zcela dokonalý.

„Jsi dnes večer nějaký mrzutý,“ poznamenala. „Už se v tom začínáš podobat Edwinovi. Nebo jste se s Nancy zase pohádali?“

„Kdy jsme my dva s Nancy v dokonalé pohodě?“ Samuel si všiml, jak si ho Jane zvědavě prohlíží, a vyjasnil své rysy. „Tohle s ní nemá nic společného. Jenom mě trápí něco, co jsem viděl před chvílí v hale. Nemůžu se rozhodnout, jestli ti o tom mám říct.“

„A proč bys neměl?“ usmála se na něj zářivě. „Troufám si říct, že jsem z tvých známých ta nejdiskrétnější.“

„Nebojím se tvé diskrétnosti.“ Jak se spolu točili, ztišil hlas. „Víš, že je tady tvůj snoubenec?“

„Cože? Kde?“ Obhlédla plesový sál, ale nikde Dominicka neviděla. A protože byl hodně vysoký, určitě by se před ní neschoval.

„Není tady v sále,“ odtušil Samuel. „To je právě to divné. Narazil jsem na něj, když se kradl do knihovny.“

Proboha, proč by se kradl… Aha. Nebyl sem pozvaný. Přesto nedokázala vymyslet jediný důvod, proč by se cpal někam, kde nebyl vítaný.

Pak se jí sevřelo srdce. „Předpokládám, že tě požádal, abys mu umožnil se se mnou sejít.“ Doufala, že když se s ním dostatečně dlouho neuvidí, ten pošetilec se vzdá myšlenky, že by měl jejich zasnoubení ukončit. I když to, že se mu vyhýbala, ji ničilo. Neviděla už ho celé týdny a moc toužila ho alespoň zahlédnout.

„Vlastně ne,“ pronesl nejistě Samuel. „Nebyl rád, že jsem si ho všiml. Dokonce mě požádal, abych ti neříkal, že je tady.“

To bylo divné. Dom nikdy předtím nedělal takové tajnosti. Po páteři jí přejel chladný prst předtuchy. Co měl asi tak za lubem? A proč si nepřál, aby o tom věděla ona?

„Řekl ti proč?“ zeptala se.

„Zdálo se mi, že se tam má s někým sejít, ačkoli to popřel.“

Rozhlédla se po plesovém sále. Kdo chybí? Musel to být nějaký jeho přítel nebo příbuzný, někdo, koho se bude snažit přemluvit, aby si s ní pohovořil, možná její strýc či teta nebo…

Nancy? Po sestřenici nebylo vidu ani slechu.

Krev v žilách se jí rozproudila rychleji. Že by mínil přidat sestřenku na seznam lidí, kteří se měli postarat o skončení jejich zasnoubení? To ji rozčílilo. Dost už bylo těchhle nesmyslů. Měla by tomu pošetilci jednou provždy vyjasnit, že ho miluje bez ohledu na to, jaké jsou jeho vyhlídky do budoucnosti.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování:

Prolog