JAK VYUŽÍT NEOBYČEJNOU SÍLU TOHO,

ŽE MÉNĚ JE VÍCE,

K VÝCHOVĚ KLIDNĚJŠÍCH, ŠŤASTNĚJŠÍCH

A BEZSTAROSTNĚJŠÍCH DĚTÍ

Simplicity Parenting: Using the Extraordinary

Power of Less to Raise Calmer, Happier and More Secure Kids

Copyright © Kim John Payne, 2009

Translation © Sabina Čechová, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-862-7

ISBN mobi 978-80-7462-903-7

Katharině, lásce mého života, a Saphiře a Johaně,

láskám našich životů.

K. J. P.

Pro Adair a Jacka

L. M. R.

Úvod

S důvěrou následuj své sny.

Když věci zjednodušíš, zákony vesmíru budou jednodušší.

HENRY DAVID THOREAU

My rodiče jsme architekty každodenního života své rodiny. Tím, co a jak se rozhodneme dělat společně, budujeme strukturu pro ty, které milujeme. Určujeme rytmus svých dní, udáváme tempo. Tato kontrola nad situací má své meze – zeptejte se kteréhokoli rodiče dorůstajících dětí. A často to vypadá, jako by náš život měl pod kontrolou nás, jako bychom byli polapeni v šíleném spěchu od jedné povinnosti ke druhé. Jedinečný způsob, kterým vykonáváme své každodenní činnosti, ale hodně vypovídá o tom, jací jsme jako rodina.

Ze vzorce běžného života můžete poznat, co je pro rodinu důležité. Já jsem se to naučil poznávat jako výchovný poradce, ale děti se nic takového učit nepotřebují. Vyhodnocují informace intuitivně. Vnímají všechny naše příchody a odchody, úkoly a zaneprázdněnost. A vidí toto: Tím, že jim věnujeme svůj čas a pozornost, dáváme jim lásku. Je to jednoduché.

A mají pravdu. Ať žijeme kdekoli, jakkoli skromně nebo rozmařile, většinou chceme pro své milované to nejlepší. Na prostých základech, jako je láska a přání chránit a zabezpečit své děti, budujeme rodinu. Každý den.

Jako rodiče si v sobě neseme plány, sny o tom, jaká by naše rodina mohla být. Plány se mění, nečekaně se v nich objeví spousta věcí navíc, náklady jsou mnohem vyšší, než jsme předpokládali, a práce nikdy nekončí. Přesto stále vidíme jeden druhého do hloubky a s nadějí. Náš pětiletý syn se nám zdá pořád ještě jako miminko, ale někdy – taky vám to připadá? – se díváme na mladého muže, který z něj jednou vyroste.

Při vývoji dětí můžeme pozorovat, jestli se cítí bezpečně. Když jsou obklopeny milujícími lidmi, dělají úžasné pokroky a zažívají okamžiky báječných objevů. Když na ně spěcháme a popoháníme je? Nikdy. Ve vzácných záblescích nám ukazují, co se v nich skrývá, odhalují nám svou podstatu. A pro takové okamžiky jako rodiče žijeme. Ale nemůžeme vývoj dětí naplánovat. Nemůžeme ho vyžadovat ani uspíšit.

Chceme, aby naše rodiny byly oázami bezpečí a míru, kde můžeme projevit své pravé já. A chceme to hlavně pro své děti, které procházejí tím pomalým a obtížným procesem, v němž se stávají samy sebou. Dá jim naše láska a vedení to, co potřebují ke svému růstu? Děti jsou jednoznačně nejšťastnější, když mají čas a prostor k prozkoumávání svého světa při hře. My možná pořád přeskakujeme z minulosti do budoucnosti a zase zpátky, ale naše děti – ti malí zenoví mistři – touží zůstat bdělé v přítomném okamžiku. Můžeme jen doufat, že si vlastním tempem vyvinou instinkty a odolnost a naučí se mluvit vlastním hlasem. Přestože na to tisíckrát za den zapomínáme, víme jistě, že to chce čas.

Odpočinek a zotavení, které od svého domova očekáváme, je někdy těžké najít. Náš pracovní život se změnil, přesouvá se do našich počítačů a může nás dohnat kdekoli, kde se dá zachytit telefonní signál. I děti jsou přetížené. Rodiče někdy potřebují speciální počítačové programy, aby měli přehled o rozvrhu a aktivitách svých dětí. Odborník na vývojovou psychologii David Elkind poznamenává, že za posledních dvacet let ztratily děti v rámci jednoho týdne dvanáct hodin volného času. Pokud je multitasking (schopnost vykonávat několik činností současně) považován za schopnost důležitou pro přežití, neměl by nás překvapit vzrůstající počet dětí s diagnózou „poruchy pozornosti“.

V každé oblasti našeho života čelíme ochromujícímu množství věcí a možností výběru. Všechny ty značky, vlastnosti, velikosti, ceny, společně s pátráním v paměti ohledně různých obav a varování, které jsme mohli někde slyšet, to všechno tvoří základ našich každodenních rozhodnutí. Příliš mnoho věcí a příliš mnoho možností na výběr. Když jsme tím zahlceni i jako dospělí, představte si, jak se asi cítí naše děti! Ať už je na prvním místě nadbytek věcí nebo možností, rozhodně to nevede k pocitu štěstí, jak se nám snaží namluvit reklama. Jde jen o další formu stresu. Nejenže nám to ubírá čas, ale studie ukazují, že příliš široký výběr může snižovat naši motivaci a pocit pohody.

Do našich domovů, životů a do vědomí našich dětí si našla cestu i lavina informací, netříděných a často nechtěných. Domov býval klidným ústraním a vnější svět „velkou neznámou“. Rodiče měli dřív problém předat dětem všechny informace, které by mohly být potřebné k přežití „ve skutečném světě“ za hranicemi domova a nejbližšího okolí. Dnes je „skutečný svět“, se všemi názornými detaily, dostupný kdykoli a kdekoli přes internet. To klade mnohonásobně větší nároky na rodiče, kteří rozhodují o tom, jak se informace dostanou k jejich dětem.

Slyšeli jste o žábě v hrnci s vařící vodou? Když dáte žábu do hrnce se studenou vodou a pomalu zvyšujete teplotu k bodu varu, žába zůstane v klidu a nebude se snažit dostat ven. Podle své vlastní zkušenosti i zkušeností rodin, se kterými jsem pracoval, mohu říci, že v tom našem současném hrnci se cítíme čím dál hůř – a ještě víc to platí pro naše děti.

Budujeme naše rodiny na čtyřech pilířích ve znamení „nadbytku“: příliš mnoho věcí, příliš mnoho možností, příliš mnoho informací a příliš rychle? Myslím, že ano. Ale také si myslím, že to neděláme úmyslně. Vím a mnohokrát jsem pozoroval, že rodiče mohou vnést do rodinného života novou inspiraci a jít s jeho proudem. Jako architekti rodiny můžeme bezpochyby dodat životu svých dětí trochu víc prostoru a lehkosti, a ubrat na rychlosti a přeplácanosti.

Zkušenosti s mnoha dětmi a rodinami mi pomohly přijít na to, jak snížit stres, rušivé vlivy a příliš bohatý výběr, které zahlcují dětem život. Viděl jsem, jak účinně mohou tyto strategie nastolit u dětí pocit lehkosti a pohody. Tato kniha je zaměřena na to, jak sladit náš každodenní život s tempem a požadavky dětství. Jejím cílem je pomoci odstranit spoustu zbytečných a rušivých prvků, které rozptylují dětskou pozornost a zatěžují jejich ducha.

Chvíle tvořivého klidu nebo odpočinku jsou pro lidské bytosti jakékoli věkové kategorie nezbytné. V těchto přestávkách, v náhodných okamžicích, kdy se nic zásadného neděje, se často budují mezilidské vztahy. Tato kniha by vám měla poskytnout nápady k využití takových okamžiků, abyste svým dětem pomohli vytvořit ostrůvky „bytí“ v proudu nekonečného „dělání“.

Naše společnost vyznává kult rychlosti, a částečně proto, že plaveme v oceánu úzkosti. Abychom unikli starostem a problémům, snažíme se běžet co nejrychleji. K výchově dětí přistupujeme se stejně úzkostlivým pohledem, spěcháme od jedné „obohacující možnosti“ ke druhé, snažíme se předvídat skrytá rizika, a při tom všem se ze všech sil snažíme poskytnout našim dětem to nejlepší, co je nebo brzy bude k dostání. Tato kniha není o skrytých nebezpečích, rychlých nebo časově omezených řešeních; je o běhu na dlouhou trať. Zaměřuje se na celek: přistupuje k dětství s úctou.

Jednání s úctou, nikoli se strachem, posílí naši motivaci a dodá nám inspiraci. Jako rodiče toho můžeme pro ochranu dětského prostředí hodně udělat – poskytnout jim ideální prostředí pro vytváření jejich osobnosti, odolnosti a pohody.

Mnoho myšlenek v této knize vychází z principů waldorfské pedagogiky. Jde o jednu z nejrozšířenějších forem alternativní výuky na světě, která spočívá v důrazu na představivost a celostní rozvoj dítěte – jeho srdce a rukou stejně jako hlavy.

Režim zjednodušení, který vám představuji, lze snadno uskutečnit v každé rodině, stačí jen chuť a vytrvalost. Kroky nastíněné v této knize si představte jako jídelní lístek, z něhož si vybíráte to, co se hodí vaší rodině; není to seznam, kde je potřeba odškrtnout všechny položky. Každá rodina je trochu jiná. Neexistuje žádné „správné“ pořadí, ve kterém byste měli projít jednotlivými kroky, ani žádný „správný“ nebo „nesprávný“ čas.

Čtyři stupně zjednodušení by měly sloužit jako mapa, ve které si najdete svou vlastní cestu; každý stupeň bude v dalších kapitolách podrobně popsán. V první kapitole si vysvětlíme, proč je zjednodušení tak důležité a účinné. Také se zamyslíme nad tím, jak rozvinout sny, které se týkají vaší rodiny, protože ty jsou vaší motivací pro cestu vpřed. Ve druhé kapitole najdete krátkou meditaci o rodičovských instinktech, která vám (dřív než začneme s praktickým zjednodušováním) připomene to, co už znáte, a pomůže vám rozpoznat přetížení u dětí.

Třetí kapitola začíná ve dveřích dětského pokoje, kde se začneme zbavovat příliš mnoha hraček, knížek a možností výběru. Další formou zjednodušení je zavedení rytmu, kterému se budeme věnovat ve čtvrté kapitole. Rytmičtější denní program zajistí v proudu každodenního života ostrůvky klidu a předvídatelnosti. Podíváme se na to, jak dokáže doba jídla a odchodu do postele vytvořit hlavní akordy denní melodie, a zvážíme další možnosti vybudování pevných bodů dne.

Od rytmu postoupíme hlouběji k rozvrhu dětského dne. V páté kapitole si řekneme, jak vyvážit obzvláště náročné dny těmi klidnějšími, a zpochybníme představu, že volný čas znamená „volný k tomu, aby se dal zaplnit“ kroužky, procvičováním, doučováním a organizovaným hraním. Příliš mnoho věcí a možností způsobuje dětem problémy – tento princip se dá uplatnit na většinu aspektů každodenního života dětí. V šesté kapitole se zamyslíme nad možností, jak z našich domovů a z vědomí našich dětí odstranit informace a starosti dospělých. Podíváme se na zapojení rodičů a na pouta, která nás vážou k našim dětem, pouta, která se musejí natáhnout, aniž by praskla, když se nám dítě na své cestě za nezávislostí vzdaluje a zase se vrací. Zvážíme možnosti, jak zjednodušit naši rodičovskou angažovanost a vypořádat se s přehnanou starostlivostí tím, že u dětí vybudujeme pocit bezpečí, který přijmou za vlastní a vydrží jim po celý život. Naučíme se, jak dětem více důvěřovat a jak na to, aby v našem vztahu k dětem převážil pocit propojení nad úzkostí.

Nikdy není pozdě pozorovat tok rodinného života a vnést do něj změnu. Rodiče malých dětí tady najdou mnoho nápadů, které mohou v průběhu času rozvíjet. Zvolnění a víc prostoru, který získáme odstraněním zbytečností, ale prospějí v každé stadiu vývoje rodiny. Zjednodušení často znamená méně „dělat“ a víc důvěřovat. Když dětem poskytneme čas a pocit bezpečí, budou prozkoumávat svůj svět způsobem a tempem, které jim nejvíc vyhovují.

V mých popisech práce s jinými rodinami uvidíte, co by mohlo fungovat u vás. Nepotřebujete na to „odborníky“. Podělím se s vámi o příběhy, v nichž se možná sami poznáte nebo vám dodají inspiraci. Doufám, že se k této knize budete v průběhu let vracet a dál v ní nacházet nápady a povzbuzení.

I když vám váš život může připadat jako chaotická změť rádiových signálů, zjednodušení vám umožní najít si svůj vlastní, jasný rodičovský signál. Vědomé pozorné budování vztahu s vašimi dětmi pomůže rozvinout i vaši vnitřní autentičnost. A získáváte další příležitosti pozorovat, kým se stávají vaše děti.

Upřímně věřím, že vás tahle kniha bude inspirovat, poskytne vám hlubší vhled, naději, útěchu a nápady – teď i v budoucích letech.

KAPITOLA PRVNÍ

Proč zjednodušovat?

V dnešní době stojíme před obrovským problémem. Je tak velký, že ho skoro nevidíme, a máme ho přímo před očima, každý den a celý den. Žijeme moc velký život, přeplněný činnostmi, naléhavými případy a povinnostmi, které se zdají absolutní. Nemáme čas se nadechnout, hledat řešení.

SARAH SUSANKAOVÁ, THE NOT SO BIG LIFE (NE TAK VELKÝ ŽIVOT)

Jamesovi bylo asi osm let a chodil do třetí třídy, když jsem se seznámil s jeho rodiči. Byli to milí a velice chytří lidé, jeho matka učila na vysoké škole a otec zasedal v městském zastupitelstvu. Dělalo jim starost, že jejich syn v noci špatně spí a stěžuje si na bolesti břicha. Osmiletí kluci bývají vybíraví, ale James byl extrémně vybíravý. Bolesti břicha se objevovaly a zase mizely, ale nezdálo se, že by souvisely s tím, co jí.

Oba rodiče hrdě mluvili o tom, jak sebejistě dokáže James mluvit s dospělými, ale přiznávali, že má problémy při navazování vztahů se svými vrstevníky. Vyhýbal se věcem, u kterých měl pocit, že by mohly být nebezpečné, a teprve nedávno se naučil jezdit na kole. „A nezapomeň na řízení auta,“ podotkla jeho matka. Otec vysvětlil, že kdykoli někam jeli, James se na zadním sedadle choval jako samozvaný dopravní policista, upozorňoval je, kdykoli třeba jen trochu překročili maximální povolenou rychlost, a pořád s obavami sledoval silnici před sebou. Dovedete si jistě představit, jak pohodové jejich výlety autem byly.

Když jsem se s touto rodinou seznámil blíž, všiml jsem si, jak moc byl jejich každodenní život poznamenán tím, co se děje ve světě. Oba rodiče dychtivě sledovali zprávy. Televize byla často zapnutá a běžel v ní kanál CNN, ať už ho přímo sledovali nebo ne. Zajímali se o politiku a často do hloubky probírali jednotlivé události a témata, zejména problémy týkající se životního prostředí. James tyto rozhovory od útlého věku poslouchal. Jeho rodiče byli na jeho znalosti pyšní. Měli pocit, že vychovávají malého aktivistu, „světoobčana“, který bude informovaný a angažovaný.

Jamesovo chápání globálního oteplování zjevně soupeřilo se znalostmi Ala Gorea. A také se z něj evidentně stával velice úzkostný človíček. S jeho rodiči jsme společně pracovali na zjednodušujícím režimu. Udělali jsme pár změn v domácím prostředí a hodně jsme posílili smysl pro rytmus a předvídatelnost vzorců jejich každodenního života. Ale především jsme se zaměřili na to, aby se James tolik nezapojoval do intelektuálního života svých rodičů, a na omezení jeho přístupu k informacím.

Kolik informací proudilo do domu a do Jamesova vědomí? Jeho rodiče se rozhodli, že si místo tří počítačů nechají jen jeden, mimo hlavní ložnici. Po dlouhé debatě se zbavili obou televizorů. Měli pocit, že toto opatření bude mít tvrdší dopad na ně než na Jamese, a chtěli si tuto teorii ověřit. Jestli se má něco obětovat, chtěli tu oběť přinést také. Navíc si uvědomili, že televize byla v jejich domě hlavně zvukovou kulisou. Budou ji postrádat, nebo ne? Zbavili se i herních konzolí a snížili tak počet obrazovek v domě.

Největší dojem na mě ale udělalo jejich odhodlání změnit některé hluboce zakořeněné zvyky. Statečně se rozhodli nechat své diskuse o politice, o svém zaměstnání a starostech až na dobu, kdy šel James spát. Nejprve to pro ně bylo těžké a museli jeden druhého napomínat, aby se těchto debat zdrželi, dokud James nespí. Ale pak si na tu změnu zvykli. Kvalita jejich nočních rozhovorů vzrostla a oba si tyto společné chvíle užívali, protože teď patřily jen jim.

U Jamese si všimli změn po několika prvních týdnech. Byl méně úzkostný a lépe spal. Začal vymýšlet plány a činnosti, o které se předtím nezajímal. Bylo jaro a počasí bylo nádherné. Že by to bylo tím?, říkali si rodiče. Nejdřív si nebyli jistí, ale tento trend trval. James rozhodně víc řádil, stavěl si různé věci, chytal ještěrky, kopal díry. V průběhu tří až čtyř týdnů i jeho učitelka zpozorovala v Jamesově chování změny. Začal si víc hrát a jeho vybíravost se vytrácela. Začal si hrát s některými dětmi ze sousedství, hlavně s jedním z nich se velice spřátelil. Sledoval jsem rodinu i nadále, a oba chlapci zůstali přáteli až do dospělosti. Teď je jim přes dvacet, jsou si stále blízcí a navzájem si pomáhají.

Dalo se tohle všechno přímo přičíst změnám v Jamesově rodině? Bylo to odstraněním televize? Nebo tím, že se nemluvilo o globálním oteplování? Dá se určit jedna konkrétní věc, která způsobila ten rozdíl? Moje odpověď by zněla ne a ano. Nemyslím si, že by to byla jediná věc, která odstranila Jamesovu nervozitu a snahu mít všechno pod kontrolou. Ale opatření provedená na ochranu Jamesova dětství jednoznačně měla dopad na něj i na jeho rodiče, a výsledek byl větší než jen součet jednotlivých kroků. Jamesovo rodinné prostředí i emoční klima se změnilo. Jeho rodiče změnili svůj postoj k výchově. Už neměli pocit, že James musí vědět to, co oni, nebo se zajímat o to, co zajímá je. Když uznali tento rozdíl, dali Jamesovi svobodu být šťastným dítětem svého věku.

Když dítěti zjednodušíte jeho „svět“, připravujete mu cestu pro růst a pozitivní změny. Taková příprava získává na důležitosti, protože pro náš svět je typický nadbytek. Budujeme své životy na čtyřech pilířích nadbytku: nadbytek věcí, nadbytek informací, nadbytek možností na výběr a příliš velká rychlost. Při tak velké zaneprázdněnosti, nesoustředěnosti, nedostatku času a mentální i fyzické zahlcenosti nemají děti čas a volnost prozkoumávat svůj svět a svoje formující se já. Nadbytek na nás tlačí odevšad a my se tomu tlaku přizpůsobujeme. Nadbytek nám začne připadat normální. Vzpomeňte si na žábu v hrnci. Pokud se voda, ve které plaveme, pořád ohřívá a my se té teplotě prostě přizpůsobujeme, jak poznáme, že už je čas vyskočit ven, než se uvaříme?

Upřímně věřím, že motivací ke změně pro nás bude instinkt ochránit své děti. Impulsem, který nás přiměje vyskočit z hrnce, bude naše přání chránit jejich dětství. I když je náš vnitřní hlas umlčen nejrůznějšími povinnostmi, naše rodičovské instinkty stále fungují. Občas se zastavíme a říkáme si, jaký má asi toto tempo vliv na naše děti. A když si uvědomíme velký rozdíl mezi naší představou šťastného dětství a skutečností, rozezní se náš vnitřní alarm.

Kanadského novináře Carla Honorého to inspirovalo k napsání knihy In Praise of Slowness (Chvála pomalosti, 2004). Sám byl podle svých vlastních slov „rychloholik“ – člověk závislý na rychlém životním tempu, a námět na knihu ho napadl, když jednou v knihkupectví na letišti uviděl sérii knížek s názvem One Minute Bedtime Stories (Minutové pohádky před spaním). Okamžitě chtěl koupit celou sérii a nechat si ji poslat domů. Blesklo mu hlavou, kolikrát večer četl svému dvouletému synkovi („Přečti to znovu, tati!“) a přitom myslel na maily, které je potřeba vyřídit, a další věci, které musí udělat. Představa minutové pohádky na dobrou noc mu připadla perfektní, copak by pár takových pohádek každý večer nepomohlo? Ale naštěstí se vzápětí stejně rychle rozezněl jeho vnitřní alarm a on si uvědomil, kam až se dostal při své bezhlavé honbě životem. Jaký dopad to má na naše děti?

Vhled

Takové okamžiky prozření známe všichni, i já. Jsme konfrontováni s často docela jednoduchými žádostmi těch malých bytostí (které nesmírně milujeme), ale vypadá to, že jejich prosby přicházejí z nějaké vzdálené galaxie, z „pomalé“ planety. Z dvou- nebo tříletého dítěte, které chce přečíst tutéž pohádku znovu a znovu, se stane osmileté, které vám chce vylíčit zápletku nějakého filmu tak detailně, že to určitě zabere víc času než film samotný. Vymysleli jste komplikovaný plán, který musí klapnout na vteřiny, ale ušetří vám každý týden dvě cesty autem. Ale celé se to zadrhne každé ráno na tom, že někomu nejde zavázat tkanička na botě, nebo v batůžku vždycky – ale vždycky – něco chybí.

PROSTĚ A JEDNODUŠE:

Zjednodušením chráníme dětské prostředí, aby se dítě mohlo pomalu a v klidu rozvíjet.

Vznik této knihy podnítil profesionální poplašný pocit, i když se můj vhled vyvíjel pomaleji než Honorého prozření v knihkupectví. S lítostí musím říct, že mi to trvalo přes deset let, než jsem si plně uvědomil, co jsem už dlouho tušil. Než mi bylo třicet, získal jsem ve své rodné Austrálii kvalifikaci sociálního pracovníka a jako dobrovolník jsem pracoval s dětmi ve dvou uprchlických táborech, jednom v Jakartě a druhém v Kambodži, blízko thajsko-kambodžských hranic.

Tábory v Jakartě byly hodně velké, bydlelo v nich několik stovek tisíc lidí, kteří přišli o všechno v době politické nestability. Tábory fungovaly jako malá panství, s feudálními pány a gangy, které vládly ne zrovna příjemným způsobem, získávaly si loajalitu příslibem ochrany před jinými „pány“. Byla to jedna velká zchátralá chudinská čtvrť s přístřešky z papundeklu, plechovek a umělé hmoty, z čehokoli, co bylo po ruce. Lidé chodili po prknech položených na zemi, aby se vyhnuli proudu splašků z otevřené kanalizace.

Většina dětí, mezi kterými jsem žil a se kterými jsem pracoval, nikdy nepoznala jiný život než ten v táboře. Bylo pro něj typické nepohodlí, nemoci, strach a nebezpečí. Děti málokdy zažily pocit bezpečí nebo pohody; nejdůležitější bylo přežít. Jako národ i jako jednotlivci zažily velké ztráty a bohužel se u nich velice jasně projevoval posttraumatický syndrom. Byly neklidné, nervózní a ostražité, nedůvěřivé k čemukoli novému. Mnoho z nich si osvojilo propracované rituály kolem každodenních činností, jako například komplikovaný způsob pohybu táborovým bludištěm, které jim v jejich představách měly zajistit bezpečí. Nedůvěřovaly novým lidem ve svém okolí, ať už dospělým nebo svým vrstevníkům, a spousta z nich reagovala na podněty nepřiměřeně.

Po odjezdu z Asie jsem se přesunul do Anglie, kde jsem si dokončil vzdělání jako pedagog waldorfské školy. Roky jsem pracoval ve školách i v soukromé praxi jako poradce, diagnostikoval jsem u dětí poruchy chování – ADD (porucha pozornosti), ADHD (porucha pozornosti s hyperaktivitou), OCD (obsedantně-kompulzivní porucha), ODD (porucha opozičního vzdoru). Byla to trochu šílená přehlídka nejrůznějších zkratek, která je pro označování dětí v dnešní době bohužel až příliš běžná.

Začátkem devadesátých let dvacátého století jsem pracoval v jedné škole a měl jsem soukromou praxi západně od Londýna. Děti ke mně přicházely z nejrůznějšího prostředí, rodilí Britové i imigranti, z nejnižších vrstev i z bohatých rodin. Některé z těchto dětí chtěly mít všechno pod kontrolou ve svém vztahu k rodičům, k okolnímu prostředí i při hře s jinými dětmi. Běžnými oblastmi kontroly byly spánek a jídlo; někdy nejedly nic jiného než jeden nebo dva druhy potravin, nebo chodily spát až pozdě v noci. Snadno se rozčílily, často vybuchly, a rodiče si nedovedli vysvětlit proč. Často jsem u těchto dětí viděl velkou nervozitu. Snadno se vylekaly a trvalo jim dlouho, než se zase zklidnily. V nových situacích byly nedůvěřivé, ať už šlo o novou látku ve škole, nové lidi v jejich životě nebo jakékoli změny v jejich běžném denním rozvrhu. Pamatuji si jednoho chlapce, který naprosto odmítal jet s rodiči na dovolenou. Nikdy nebyl na pláži a ta vyhlídka ho děsila.

Nakonec mi došlo, že léčba, kterou jsem navrhoval pro tuto skupinu, byla identická s tou, kterou jsem vyvinul v Asii. Když jsem se na svou práci podíval objektivně, neviděl jsem žádný rozdíl mezi metodami a cíli u těchto dětí a u dětí v Jakartě. Konečný závěr byl pozoruhodný a dlouho jsem o něm pochyboval, než jsem si byl jistý: tyto děti, typické děti z bohaté západoevropské země, vykazovaly známky posttraumatické stresové poruchy (PTSD).

Učili mě, že PTSD se vyskytuje vždycky ve spojení s velkými válečnými událostmi, s životními traumaty, která mají na postižené velký dopad. Má práce mě v průběhu dvaceti let zavedla do mnoha oblastí zasažených válkou – do Afriky, Izraele, Severního Irska –, ale i do Ruska a Maďarska během přestavby a těsně po revoluci. Nečekal jsem, že se i v této relativně bohaté oblasti Anglie setkám s dětmi „zničenými válkou“, ale přesně to jsem našel. Nejdřív mě zarazila podobnost v problematickém chování těchto zdánlivě rozdílných skupin dětí. Ale po tolika případech klinického déjà vu jsem už nemohl ignorovat, co mi napovídal můj instinkt. A když jsem se blíže podíval na jejich životy, uvědomil jsem si, že v obou skupinách byla narušena posvátnost dětství. Nekontrolovaně je zasáhl život dospělých. Zasáhly je strachy a ambice jejich rodičů a velice rychlé tempo jejich života, a děti se snažily nastavit si vlastní hranice, vlastní úroveň bezpečí chováním, které jim ale v ničem nepomáhalo. Tyto děti trpěly jiným druhem války: nevyhlášenou válkou proti dětství.

PROSTĚ A JEDNODUŠE:

Naše společnost se svým tlakem nadbytku vede nevyhlášenou válku proti dětství.

Kdybyste se podívali na životy mých anglických pacientů a hledali v nich nějakou traumatickou událost, nenašli byste ji. Možná by to mohla být tragická ztráta v raném dětství, a následně nervózní a nedůvěřivé reakce, nedostatek přizpůsobivosti a nadměrná ostražitost. Ve skutečnosti jsem našel spoustu méně stresových situací, neustálý sled stresů a nejistot, které se sčítaly. Narůstaly do té míry, že z psychologického hlediska dětem dávalo smysl osvojit si kompenzační chování.

Psychologická komunita je zamilovaná do zkratek, tak jsem přišel s další – proč ne? –, která popisuje to, co jsem si uvědomil, že pozoruji: kumulativní stresovou reakci (CSR). Podobá se tomu, co Americká psychologická asociace teď, o mnoho let později, nazývá komplexní posttraumatickou stresovou poruchou.

Psychologická komunita začíná uznávat, že projevy, které jsem u dětí pozoroval – nadměrná ostražitost, úzkost a nervozita, nedostatek přizpůsobivosti a empatie, nedostatečná kontrola nad nutkavým jednáním a neschopnost dívat se na věci s odstupem –, se zhoršují, když se u dětí nahromadí kritický počet stresových situací s určitou frekvencí. Takový konzistentní stresový vzorec může mít za následek scénář typu PTSD nebo CSR.

CSR popisuje reakci na trvalý sled malých stresů, které se mohou stupňovat, ale zřídka se vytratí. Nemyslím tím běžnou úroveň stresu a netvrdím, že stres by u dětí neměl existovat vůbec; existuje a je to nutné. Děti prožívají frustraci kvůli nesplněným přáním, nemoci, smutky a ztráty. Jejich životy nejsou bezstresové a dětství netvoří jen rozesmáté slunečné dny. Představte si šestiletého chlapce, který sní o schopnostech superhrdiny, než při pádu ze stromu zjistí, že neumí létat. Zlomená ruka ho velice bolí, vypadá to děsivě, následuje šílená cesta do nemocnice na pohotovost. Takové dětské zážitky mohou být velice stresující. Ale druhý den a s každým dalším vyprávěním se tato epizoda stává příběhem odvahy, síly a hrdinství. (Toho typu hrdinství, o kterém mluví citát Ralpha Waldo Emersona: „Hrdina není statečnější než běžný člověk, ale je statečný o pět minut déle.“)

Úroveň stresu popsaná termínem CSR je svojí frekvencí velice odlišná od stresů, které se běžně a docela pravidelně vyskytují v každodenním životě dětí. Za normálních okolností se nálady a pohoda dětí mění jako na houpačce; stres funguje jako závaží na jednom konci, ale když zmizí, je znovu nastolena rovnováha. „Dar“ odřeného kolena, hádky s kamarádem, dní proležených s chřipkou – to všechno může posílit dětskou odolnost a uvědomění si vlastních schopností. Takové normální stresy jsou příkladem „nutné odolnosti“. My všichni, včetně dětí, se musíme v životě setkat s odporem, abychom se naučili, jak se s ním vyrovnat a pohnout se dál. Tyto stresy mohou vyvolat obavy, ale nejsou škodlivé, pokud cítíme podporu a naučíme se je zpracovat. Škodlivý stres je buďto moc velký, nebo neustálý. Pokud se s ním (my nebo naše děti) nedokážeme vyrovnat, pochopit a zpracovat ho, zasekneme se v nekonečném cyklu stresových reakcí.

CSR je charakterizována nikoli vážností traumatických událostí, ale spíš frekvencí malých stresů. Jejich nahromadění snižuje odolnost dětí: mentální, emocionální a fyzickou. Překáží v koncentraci, klidu a pocitu bezpečí, který umožňuje přijímat změnu a novinky. Ruší děti při jejich hlavním „úkolu“: objevovat a rozvíjet samy sebe.

Většina těchto stresů tvoří to, čemu dnes říkáme běžný život. Je to život, který obklopuje naše děti a který se bohužel neliší od života, jaký vedeme my dospělí. Běžný život plný spěchu, multitaskingu, komplikovaný a zahlcený informacemi.

PROSTĚ A JEDNODUŠE:

Tempo našeho každodenního života se čím dál tím víc vzdaluje od tempa dětství.

Představa, že se dětství ocitá v ohrožení, je dost depresivní. Útok na dětství však nemá na svědomí něčí vědomé úsilí, temné síly nebo nějaká konkrétní osoba. Můžeme dávat vinu reklamám velkých firem, které cílí na děti? Asi všem, nebo nikomu. Jako společnost jsme se ale shodli na tom, že lepší život rovná se víc věcí, větších, novějších a rychlejších. Je to určitý druh mechanismu přežití, ale už neslouží svému původnímu účelu a je doveden do bodu, v němž naše přežití spíše ohrožuje.

Hromadíme čím dál víc věcí ve svých domovech (i když si je stavíme čím dál větší), ve svých životech (i když trpíme nedostatkem spánku a zaneprázdněností) a ve svém vědomí (zprávy na CNN čtyřiadvacet hodin denně, blogy, chytré telefony a neustálé připojení a aktualizace zpráv). Podle posledních průzkumů průměrný věk, kdy americké děti začínají používat běžné mobilní telefony, přehrávače MP3 a DVD, je v současné době 6,7 let[1]. Naše životní tempo se zrychluje, děti táhneme s sebou a také na ně přenášíme naše obavy z této rychlosti. Je něco, co se nesnažíme uspěchat? Zatím jsme ještě nenašli způsob, jak zkrátit devítiměsíční období těhotenství, ale jakmile se dítě narodí, stane se okamžitě obětí zrychlování.

Vezměme si jako analogii spánek. Většina z nás přiznává, že ho denně potřebuje hodně – sedm až osm hodin. Ale spousta z nás by byla ráda, kdyby mohla fungovat s mnohem kratší dobou spánku. Někteří lidé mají pocit, že jim úplně stačí čtyři hodiny. Thomas Roth z Centra Henryho Forda pro výzkum poruch spánku v Detroitu o tom ale pochybuje: „Procento lidí, kteří potřebují méně než pět hodin spánku, je rovno nule.“ Robertu Stickgoldovi, harvardskému kognitivnímu neurovědci zaměřujícímu se na spánek, jednou zavolal psychiatr a zeptal se, jestli existuje nějaký důvod nepředepsat vysokoškolskému studentovi ve zkouškovém období modanifil, nový přípravek podporující bdělost. „Ne, vůbec žádný důvod,“ odpověděl mu Stickgold, „leda byste si myslel, že spánek je k něčemu dobrý.[2]“

Je spánek k něčemu dobrý, kromě toho, že je to čas mezi dvěma obdobími bdělosti? Je dětství k něčemu dobré, kromě toho, že je to období před dosažením dospělosti? Beze spánku zemřeme, což by mělo naznačit, že tato otázka je zbytečná, ale vědci se stále přou o to, jaké procesy probíhají výhradně během spánku. Je to mentální a emocionální čištění a zlepšování motorických dovedností (mentální „procvičování“ pohybů), a podle některých vědců spánek pomáhá také udržovat vnitřní stabilitu mozku. Imunitní systém při nedostatku spánku nefunguje správně, nedostatek spánku má negativní vliv i na paměť, řečové dovednosti a inovativní myšlení. Krysy, kterým je zabráněno ve spánku, umírají za sedmnáct až dvacet dní: vypadají jim chlupy a metabolismus jede na plné obrátky, i když krysy jen stojí na místě.[3]

Vědci zkoumají biologický „účel“ spánku tak, že zjišťují, co se děje při spánkové deprivaci. Lidé při nedostatku spánku ztrácejí schopnost udržet nebo použít vědomosti získané v době bdělosti. Ztrácejí mentální i fyzickou pružnost a jejich imunitní systém ochabuje. Přesto si klademe otázku, jestli se dá žít beze spánku nebo jeho dobu nějakým způsobem výrazně zkrátit, abychom získali zpátky tu třetinu života, kterou spánkem „ztrácíme“. K čemu slouží? Můžeme to urychlit? Můžeme své děti lépe připravit na dospělost tím, že s nimi budeme jednat jako s dospělými?

Obávám se, že „účel“ dětství pochopíme, až uvidíme, jací jsou lidé, kteří si své dětství nemohli v klidu prožít. Nebude to pěkný pohled. Dětství má své vlastní tajemné procesy, své vlastní tempo. Když chceme po dětech, aby držely krok se zrychleným světem, nevědomky je tím poškozujeme. Zbavujeme je přesně toho, co potřebují, aby si našly cestu v čím dál komplikovanějším světě: pohody a odolnosti. Jako rodiče přitom můžeme pro ochranu jejich dětství hodně udělat.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Kapitola první