Matce, která mne naučila neustále klást otázky.

Vydáno ve spolupráci s Houghton Mifflin Harcourt Publishing Company.

The Nazis Next Door

Copyright © Eric Lichtblau, 2014

Translation © Lumír Mikulka, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

Mapa vytvořena Chrisem Robinsonem.

ISBN epub 978-80-7462-861-0

ISBN mobi 978-80-7462-902-0

„Špatnosti, jež se snažíme odsoudit a potrestat, byly natolik promyšlené, tak zlovolné a tak zničující, že civilizace nemůže tolerovat, aby byly ignorovány, neboť jejich opakování by nepřežila.“

– Robert H. Jackson, žalobce v norimberském procesu (1945)

„Na všechno se zapomnělo. Je to pryč.“

– Jakob Reimer, bývalý nacistický důstojník SS, žijící u New Yorku (1968)

PROLOG

Jméno z minulosti

12. června 1974

Langley, Virginie

Toho starého muže podle všeho ovládla panika. Za normálních okolností působil vždy tak suverénně prohnaně, ale nyní, když vyprávěl o podivných událostech z několika posledních týdnů, zněla v jeho chraptivém hlasu po mnoha vykouřených marlborkách panika. Má potíže, sděloval Tom Soobzokov svému dávnému příteli Johnu Grunzovi, který jej poslouchal na opačném konci telefonní linky. O co přesně šlo, nebylo jasné. Soobzokovova slova pronášená se silným slovanským přízvukem vylétala z úst tak zuřivě, že Grunz jen sotva dokázal sledovat jeho zmatené vyprávění.

Mluvil cosi o bláznivých uprchlících ze staré vlasti, kteří sem přišli, aby jej zničili. A také o jakýchsi urážlivých článcích v novinách. A taky o tvrdohlavé člence Kongresu, která se do toho všeho nějak zapojila. Slyšel Grunz opravdu dobře, co jeho starý přítel Tom povídá? Říkal právě teď cosi o nějakých nacistických válečných zločinech?

Jen klid, zpomal trochu, uklidňoval ho Grunz. Ať už se děje cokoli, my si s tím dokážeme poradit. Žádné ujišťování ale nedokázalo Soobzokova uklidnit.

Ty to nechápeš. Můj život je v nebezpečí.

Typický Soobzokov. Vypadalo to, že se vždy a nevyhnutelně musí tvářit, jako by byl součástí nějakého dramatu, jako by kolem něj vždy musela být jakási síť intrik. Byl, jak se o tom hovořilo v jeho tajném psychologickém portrétu pořízeném o mnoho let dříve, odvážný a impulzivní muž. „Vůdce, který dokáže uskutečnit své záměry,“ ale zároveň se sklonem k prchlivosti a intrikám. „Obratný manipulátor.“ Nadměrné ego představovalo základní znak jeho osobnosti po celou tu dobu, co jej Grunz znal. Začal ale jeho dávný přítel, který na druhém konci linky stále blábolil cosi o nacistech a vládním šetření, rovněž podléhat klamným představám?

Tito dva muži, jejichž osudy se kdysi velice těsně propletly, již v posledních letech nebyli v kontaktu. Pak ale dostal Grunz záhadný vzkaz, jenž mu předal prostředník. Hledá jej kdosi jménem Soobzokov. A chce s ním mluvit co možná nejdříve. Znělo to naléhavě.

Tom Soobzokov? Hledá jej? Bylo to už mnoho let – patnáct, možná dvacet –, kdy spolu hovořili naposledy. Co mohl chtít po všech těch letech?

Soobzokov, jemuž se nedal upřít důvtip, se obrátil na přítele v Kongresu, aby získal Grunzovo číslo, které nebylo v telefonním seznamu, a nechal mu vzkaz. Udělat něco takového nebylo tak snadné, jak by se mohlo zdát, neboť Grunz se dokázal postarat o to, aby ho hned tak nenašli. Byl koneckonců agentem CIA.

Soobzokov o práci špiona také něco málo věděl. Právě díky ní se s Grunzem kdysi seznámil. Sám Soobzokov kdysi pracoval pro CIA jako špion – nijak zvlášť dobrý, ale přesto všechno agent. Grunz byl před dvaceti lety jeho řídícím agentem na Středním východě, kde v bláznivé době studené války padesátých let dvacátého století sháněli zpravodajské informace o Sovětech. Soobzokovovým hlavním úkolem bylo verbovat emigranty ze Sovětského svazu a zapřisáhlé antikomunisty. Lidi, jako byl on sám, kteří by byli ochotni pracovat pro Spojené státy coby agenti proti své bývalé vlasti. A neustále měl na dosah ruky nějakého nového skvělého agenta ruského původu. Anebo to aspoň tvrdil. Bylo to právě na Středním východě, kde Soobzokov získal své krycí jméno, které v CIA používal. Nostril (Nozdra). Nijak lichotivý odkaz na výrazný nos připomínající skobu. Pokud mu tahle přezdívka vadila, nedal to nikdy najevo. Svět plný intrik patřících k práci tajných agentů miloval. Kromě toho se rád a s naprostou lehkomyslností pochlubil tím, co dělá, svým kamarádům a známým, což není v případě špiona právě dobrá vlastnost. Grunz byl jako jeho řídící agent čas od času nucen dávat do pořádku zmatky, které Nostril díky své indiskrétnosti na vzdálených místech natropil.

A teď, po mnoha letech, se zoufalý Soobzokov obrátil na kteréhosi kongresmana s tím, že hledá Grunze. Ne, nedávejte mu moje telefonní číslo, odmítl nabídku kongresmanovy kanceláře. Já ho budu kontaktovat sám.

Ať už se dělo cokoli, Grunzovi došlo, že to nebude nic dobrého.

Zvedl telefon a vyťukal předvolbu 201: severní část New Jersey, kde se Soobzokov, pokud si Grunz dobře pamatoval, usadil po druhé světové válce, kdy přišel jako imigrant z Evropy společně se záplavou dalších utečenců postižených válkou.

Navzdory tomu, že o sobě tak dlouho neslyšeli, nebyl čas na žerty. Soobzokov potřeboval pomoc. A jak řekl Grunzovi, potřeboval ji hned. Jeho život – americký život, který si tak pilně budoval pro sebe, svou ženu a svých pět dětí v chudém městě Paterson v New Jersey – se kolem něj hroutil. V záplavě vět o divokých událostech dokázal Grunz konečně pochopit dostatek podrobností, aby si uvědomil, že panika jeho dávného kolegy je na místě.

Možná se nestal objetí přeludů. Opravdu po něm jdou.

Všechno to začalo jako šeptanda. Tvrdil, že už celá léta o něm šířila zlomyslné řeči skupina imigrantů, kteří podobně jako on uprchli z drsné pohraniční oblasti Sovětského svazu táhnoucí se napříč severním Kavkazem mezi Černým a Kaspickým mořem. Skoro ta slova plival. Ti dotyční mu očividně záviděli. Záviděli mu politické kontakty, které si dokázal najít mezi lidmi z Demokratické strany. Záviděli mu příjemnou práci ve státních službách. Záviděli mu pověst, kterou si vysloužil v imigrantské komunitě jako vůdce a člověk schopný řešit problémy. Když vstoupil do místnosti, lidé na znamení úcty vstávali. Měl formát, měl vliv a jeho rivalové v New Jersey mu očividně záviděli.

Ale nyní už jejich závist nabrala skutečně ohavnou podobu. Ty strašné věci, které o něm začali šířit. Tvrdili, že tehdy ve staré vlasti se stal v roce 1942, po Hitlerově invazi do Sovětského svazu, ve své vesnici přisluhovačem Němců. Že se obrátil proti svým vlastním lidem. Že nosil hanebnou uniformu Zbraní SS. A že velel popravčím četám, které střílely Židy a komunisty.

Ti lidé o něm, stručně řečeno, tvrdili, že byl nacista.

Soobzokov jako hubený čahoun s hustým knírkem, zarudlou pletí a pohlednou tváří, která se dala spojit s různým etnickým původem, vystřídal od války mnoho různých jmen. To skutečné znělo Tscherin Soobzokov neboli Tom, jak mu říkali místní politikové, s nimiž se spřátelil. Na některých jeho dokladech bylo uvedeno Sergei Zarevic nebo též Kerim Lafsoka. Byl zde i světácky znějící pseudonym „Kenneth Deesnew“, který používal při zahraničních cestách v roli špiona. A samozřejmě Nostril, což bylo jeho krycí jméno v materiálech CIA.

Lidé pocházející z jeho vlasti, kteří proti němu vznášeli obvinění, ho ale znali ještě pod jiným jménem. Někteří z nich mu říkali: Führer severního Kavkazu.

Starý muž tvrdil, že se jedná o pomluvu nejhrubšího zrna. Nejdříve se ji snažil vyvrátit jako zlomyslnou fámu vypuštěnou někým z imigrantské komunity. Nerozšířili snad komunisté od konce války spousty podobných pomluv o desítkách dalších spořádaných Američanů, stejných jako on? O dobrých a vážených lidech, jako byl on sám. Byli to spořádaní občané, kteří také sloužili své nové vlasti, ale přesto byli obviněni z toho, že jsou nacisté. Raketoví inženýři v Alabamě. Lékaři v San Antoniu. Jeden úspěšný obchodník v severní Kalifornii. Trenér olympioniků v San Diegu. Architekt ve Filadelfii. A dokonce i jeden známý biskup v Michiganu.

Všichni byli nevinní. Jako on. Všichni se stali oběťmi lží, vysvětloval Soobzokov každému, kdo byl ochoten naslouchat.

Veřejnosti byly tyto záležitosti ve většině případů naprosto lhostejné, za což byl Soobzokov vděčný. Dokonce i mocní lidé, k nimž se podobné šeptandy donesly, z FBI, INS, občas nějaký kongresman, dávali najevo blaženou lhostejnost. Byla to surová doba, tyhle válečné časy. A ať už se tehdy odehrálo cokoli, je to přece tak dávno. Nikdo se o to už nestará. Díkybohu.

Jenže pak najednou, třicet let po skončení války, se jeho minulost najednou stala veřejnou záležitostí. Z klepů šířených šeptem se stal obsah zpráv v médiích. Noviny v městečku, kde žil, otiskly několik článků o tom, že je obviňován z nacistické minulosti. Narážky se objevily i v televizi. Soobzokov odhadl, kdo je jeho rival: ten ničemný doktor Jawad Idriss, ten povaleč a lhář, podle kterého měl být on skutečným vůdcem imigrantské komunity v New Jersey. Bude třeba zavřít mu ústa, až se mu zase zachce pronášet ta urážlivá obvinění o nacistech. Možná by to chtělo nějakou soudní žalobu.

Už tak to ale začínalo být dost zlé. A pak, o několik dní později, se Soobzokovovo jméno objevilo v New York Times společně se jmény tří desítek dalších osob podezřelých z nacistické minulosti, které si žijí v poklidu v USA, v bezpečí ukryti před svou vlastní minulostí. Dobré jméno Toma Soobzokova v New York Times! Píšou o něm, že byl nacista! Imigrační úředníci, kteří se ocitli pod tlakem obvinění, že nedělají nic proti údajným válečným zločincům žijícím v USA, předali zdráhavě seznam té otravné newyorské kongresmance Elizabeth Holtzmanové. Židovka, samozřejmě. Soobzokov nikdy Židům nevěřil. Už před lety se s tím svěřil v CIA: Soobzokov „by se styděl pracovat pro Židy“, stálo v poznámce v jeho materiálech. A teď se ta Holtzmanová dožadovala, aby se něco podniklo, a chtěla mu zničit život. Jeho samotného všechna ta obvinění, jak se svěřil starému příteli Grunzovi, uváděla do varu.

Zaznívala slova o tom, že se ho pokusí zbavit občanství a že bude poslán zpátky do Sovětského svazu – zpátky k těm hnusným komunistům, kteří sebrali jeho otci půdu. Co horšího by ho mohlo ještě potkat? Jeho přátelé z místní policie mu sdělili, že židovští radikálové chtějí držet hlídky u jeho domu. Političtí pohlaváři v okrese Passaic, kteří dostávali strach z nepříznivé publicity, už hrozili, že jej zbaví místa na okresním úřadu, kde rozhodoval o nákupech z veřejných peněz. Měli obavy z politických dopadů. Všechno to jsou zbabělci. A nevděčníci. Po všech těch hlasech, které pro ně nasbíral mezi ostatními imigranty.

Už mu vyhrožovali i smrtí, řekl Grunzovi. Jsem loajální americký občan. Neudělal jsem nic špatného. Bojoval jsem proti komunistům. Sloužil jsem své zemi. Sloužil jsem vám – a CIA. Jako kdyby chtěl potlačit jakékoli pochybnosti o své službě v roli agenta, hovořil Soobzokov zlověstně o tajných aktech, které si vedl během let své věrné služby pro CIA. Existují záznamy, v nichž je vše černé na bílém, prohlásil. A jsou dlouhé.

Snaž se být nenápadný, zapřísahal ho Grunz. Nikomu nic neříkej. Tím by se všechno ještě zhoršilo. A ať už uděláš cokoli, nikde se nezmiňuj o práci pro CIA. Ono se to všechno přežene.

Samotný Grunz o tom ale nebyl tak úplně přesvědčený.

Pracoval teď v centrále CIA u Washingtonu, D. C. A věděl, že by měl o vzrušené konverzaci s bývalým špionem informovat nejvyšší nadřízené. Ti by se pak bezpochyby snažili vyčenichat mezi vyššími úředníky na ministerstvu spravedlnosti, nakolik by mohla být samotná CIA kvůli tomuto obvinění vláčena blátem. Možná by se mohli obrátit na INS – Službu pro imigraci a naturalizaci –, aby se do toho nepletli. Jednalo se koneckonců o otázku národní bezpečnosti.

V průběhu několika následujících dnů mluvil Grunz se Soobzokovem ještě dvakrát. Soobzokov mu sdělil, že se v novinách objevil další článek, v němž se o něm psalo jako o nacistovi. A s každou další špetkou pochybné slávy se podle všeho cítil zase o něco hůř.

Grunz se rozhodl, že bude varovat své šéfy.

CIA hrozí „pořádná facka“, psal Grunz v dlouhé zprávě, v níž informoval své nadřízené o tom, k čemu došlo v New Jersey. „Soobzokov zaujal postoj rozhořčeného nevinného člověka (což je role, kterou si osvojil docela přesvědčivě) a mnohokrát se pokusil vyšťourat zdroje různých obvinění.“

Dobrá zpráva zněla, že Soobzokov zatím žádá jen „radu“, nic víc. V zájmu své vlastní ochrany, varoval Grunz, by tento bývalý špion ale mohl „začít využívat to, co on sám pokládá za ‚trumfy‘, které drží v rukou; konkrétně záznamy o tajných operacích s touto nebo dalšími agenturami vlády Spojených států“.

Kromě CIA se pod označením „další agentury“ skrývala především FBI. Soobzokov nepracoval jen pro CIA, ale rovněž jako důvěrný informátor pro speciální agenty FBI. V této roli jim Soobzokov během let poskytl bezpočet informací o lidech podezřelých ze sympatií ke komunismu. Hlavní část jeho činnosti spočívala v tom, že se infiltroval do imigrantské komunity. Pro tuto práci jej osobně doporučil ředitel FBI J. Edgar Hoover. Soobzokov byl zaníceným lovcem komunistů. Pokud se někde v New Jersey vyskytovali sympatizanti se Sovětským svazem, našel je. Každý se stal jeho kořistí. O několik let dříve, v roce 1971, nahlásil Soobzokov svému řídícímu pracovníkovi v FBI, že jeden dvanáctiletý kluk ze sousedství projevil zájem, že by jednou chtěl navštívit Sovětský svaz, aby pátral po kořenech své rodiny na Kavkaze. Soobzokova se zmocnila obava, že onoho chlapce by mohli využít komunisté, a doporučil FBI, aby dotyčného sledovali. Lidé z FBI svědomitě založili na nedospělého chlapce složku.

Nyní, když se jeho jméno začalo objevovat v novinách, se zdálo, že Soobzokov klidně vyklopí všechno, co ví. Byl ochoten vydírat celý washingtonský aparát amerických zpravodajských služeb, jen aby se ochránil před nálepkou nacisty.

Grunze se zmocnily obavy. Mohl si jen představovat titulky v novinách. CIA spojena s nacistickým nohsledem. Zpravodajská služba podobnou pozornost nepotřebovala. Rozhodně ne v kombinaci s těmi dalšími záležitostmi, které vybublaly v posledních několika měsících v souvislosti s účastí na atentátech prováděných v zahraničí, se špehováním osob protestujících proti válce ve Vietnamu a se spojením CIA se špinavými triky prezidenta Nixona ve Watergate. A teď by se měli ocitnout ještě v posteli s nějakým nacistou? Vážně nádhera.

Grunz detailně vyložil pramálo lákavé vyhlídky, jaké by pro CIA mělo, pokud by uveřejnila svůj příběh. „Pokud bude bránit sám sebe,“ napsal Grunz svým šéfům, „mohl by prozradit skutečnost, že v minulosti pracoval pro CIA. A vzhledem k současné atmosféře intenzivního zájmu médií o všechno, co se CIA nějak souvisí, se zdá pravděpodobné, že by se na případ bleskově vrhla ta kongresmanka lačnící po hlasech voličů spolu s novináři toužícími po ceně a vytěžili by z toho všechno, co se dá.“

Grunz si nebyl jistý, do jaké míry je CIA ohrožená. Dokumenty o Soobzokovově činnosti ve zpravodajské službě v padesátých letech záhadně zmizely. Grunz to zjistil po několika telefonátech. Dokonce i Nostrilovo urážlivé krycí jméno bylo jakýmsi způsobem změněno. To vše vypadalo velice podivně.

Jedna věc ale byla jasná. CIA nechtěla mít se Soobzokovem nic společného. Čtyři dny po prvních telefonátech obdržel Grunz příkazy od právníků CIA. Soobzokov si může vzít soukromého advokáta nebo „podniknout jakoukoli akci, kterou bude považovat za žádoucí“. CIA mu ale nepomůže. Nostril v tom zůstal sám.

Byl ale Soobzokov skutečně tím válečným zločincem, jakého z něj dělali jeho sousedé? Grunz svým nadřízeným v CIA odpověď na tuto základní otázku neposkytl. Veškeré informace, které se snad vyskytovaly v dokumentech samotné CIA – všechno, co nejvýznamnější americká zpravodajská služba za celá léta zjistila o svém lovci komunistů prověřováním jeho minulosti a testů na detektorech lži –, zůstávaly nyní kdesi ukryty nebo zničeny. Samotnému Grunzovi ale záleželo jen málo na tom, zda je Soobzokov netvor nebo mučedník. Jemu záleželo na jediném, aby se celá ta věc nějak uzavřela.

Mohlo by to být choulostivé, uvědomoval si Grunz. Velice choulostivé.

1

Osvobození

JARO 1945

TÁBOR PRO VYSÍDLENÉ OSOBY FÖHRENWALD U MNICHOVA

Zatímco nacisté prchli, jejich oběti trpěly dál.

Tohle byli ti „šťastní“: stovky tisíc Židů, katolíků, homosexuálů, svědků Jehovových, komunistů, Romů a dalších „parazitů“ zotročených v nacistických koncentračních táborech, jimž se jakýmsi zázrakem podařilo přežít vražednou mašinerii hitlerovské genocidy. Ale i teď, po porážce Německa, zůstávali ti, kteří to vše přežili, celé měsíce uvězněni ve stejných táborech, ve kterých je nechávali hnít nacisté.

Jména věznitelů se změnila. Temné nacistické svastiky nahradily zářivé prapory vítězných spojeneckých zemí vlající nyní nad tábory. Ploty z ostnatého drátu a ozbrojené stráže jim ale nadále bránily odejít. Ocitli se v poválečném očistci a žili zde v děsivých podmínkách, které vysoce postavený emisar amerického prezidenta Trumana přirovnal k těm, v jakých své vězně drželi samotní nacisté.

Jacob Biber – Žid, který přežil nacistické vraždění na Ukrajině, se ocitl v americkém táboře pro vysídlené osoby ve Föhrenwaldu. „Cítili jsme se jako přebytečný odpad,“ napsal Biber později o pobytu v tomto táboře, „jak lidský odpad, jehož se všechny světové vlády chtěly nějakým způsobem zbavit.“

Podmínky, jimž museli ti, kdož přežili, čelit ve spojeneckých táborech pro vysídlené osoby po porážce Německa onoho osudového jara roku 1945, byly již samy o sobě odpuzující. Co je ale činilo ještě neuvěřitelnějšími, byl fakt, že zatímco někdejší vězni zde zůstávali, jejich nacističtí trýznitelé se rozprchli. Tisíce někdejších Hitlerových pomocníků nyní zamířily do Ameriky. V rukou měli víza a byli rozhodnuti začít za mořem nové životy. Tento útěk nacistů – v kontrastu s brutálním zacházením, jehož se dostávalo vězňům z rukou spojeneckých zachránců – se tak stal poslední, závěrečnou ranou uštědřenou obětem války.

Tuto mrazivou ironii dějin bylo možné převést do podoby prosté matematické úlohy. Každý nacista, jemuž se podařilo získat zlatou jízdenku z Evropy do Ameriky, znamenal, že se ze spojeneckých táborů pro „vysídlené osoby“ dostane ven zase o jednoho člověka méně. Víza pro vstup do USA byla v prvních měsících a letech po válce čímsi velice vzácným. Zatímco v Evropě se nacházelo více než sedm milionu lidí bez domova, Spojené státy byly bez ohledu na výzvy, aby vyšly vstříc utečencům, ochotny v prvních třech poválečných letech přijmout pouze čtyřicet tisíc osob. Přetrvávající antisemitismus znamenal hromadné zamítání žádostí o udělování víz lidem, kteří přežili holokaust a nyní se tísnili v táborech pro vysídlení. Zatímco přisluhovači nacistů a dokonce i příslušníci SS, kteří se podíleli na perzekuci prováděné Hitlerovým režimem, se často dostávali do USA jako „váleční uprchlíci“.

Tisíce nacistů proklouzly samy do země, když snadno přelstily americký imigrační systém. Stovkám dalších se ale dostalo pomoci – od vysokých armádních a zpravodajských důstojníků z Pentagonu, CIA a z dalších organizací, které věřily, že tito noví imigranti – bez ohledu na jejich očividné spojení s nacistickým režimem a v některých případech i dokonce právě díky němu – se mohou stát pomocníky v boji proti hrozbě ze strany Sovětského svazu. Američtí představitelé z Washingtonu rádi opakovali, že nikdo nenávidí Sověty více než právě nacisté. A chtěli toto nepřátelství využít.

A tak se mohly Spojené státy americké stát domovem lidí, jako byl Jakob Reimer, Ukrajinec, jenž se usadil v Queensu a zařídil si příjemný život jako provozovatel restaurace a prodavač bramborových chipsů. Když roku 1952 přišel do Ameriky, popisoval Reimer sám sebe jako německého válečného zajatce, který pracoval v době války v kanceláři. Ve svém životopise ovšem vynechal méně příjemné rysy své služby za války: účast na likvidacích židovských vesnic v roli vyznamenaného důstojníka SS a výcvik nacistických strážných v Trawnikach. Američtí imigrační úředníci na něj nenaléhali, aby jim vysvětlil, co dělal v době války, a on se s tím nehodlal dobrovolně svěřovat. Bez velkých problémů dostal vízum, zatímco lidé, kteří v Evropě přežili holokaust, pracně hledali zemi, která by byla ochotna je přijmout. Jeden z amerických žalobců o mnoho desetiletí později sdělil soudci: „Nikdy mu nemělo být povoleno, aby vstoupil jako imigrant do Spojených států. V té době byl jen omezený počet víz a tak Reiner připravil o vízum některou ze skutečných obětí.“

A tak se stalo, že když ze svých životopisů vymazali všechny zmínky o místech spojených s válečnými hrůzami, jako Varšava, Trawniki nebo Osvětim, dokázali se Reimer a tisíce jemu podobných proměnit ve „válečné uprchlíky“, které byly Spojené státy ochotny uvítat na svých březích. Stali se Američany.

Spojenci postupovali v prvních měsících roku 1945 ze všech stran do nitra Hitlerova Německa. Rusové z východu, Američané a Britové ze západu. Před spojeneckými jednotkami se postupně vynořovaly scény plné hrůzy a šílenství na místech koncentračních táborů, těsně předtím opuštěných ustupujícími nacisty. V těchto táborech ale nadále zůstávaly desítky tisíc těch, kdož přežili. Zůstali tam mezi hromadami nepohřbených mrtvých těl. O generace později si představujeme, jak asi mohla vypadat ta velká chvíle: železné brány táborů se otevřely, když na místo dorazily spojenecké jednotky, načež se z nich vyhrnuly zástupy na kost vyhublých vězňů – do náruče čekajícího světa naplněného současně šokem, pocitem viny a radosti z jejich záchrany. Jako horníci, kteří se zachrání ze závalu, nebo nespravedlivě odsouzení vězni, kteří vyjdou zpoza vězeňských zdí, byli tito lidé najednou konečně volní. Horké jídlo, teplé postele, sprchy a lékaři... To vše na ně nyní čekalo.

Jenže realita byla jiná, mnohem temnější.

Mnoho tisíc těch, kdo přežili, neopustilo tábory, nyní spravované spojenci. Někteří z nich se nedostali ven po měsíce, jiní dokonce po celé roky. Někteří z nich neodešli již nikdy. Tisíce jich umíraly následkem nakažlivých nemocí a podvýživy i po Hitlerově porážce. V Dachau, v Bergen-Belsenu a v desítkách dalších táborů pro vysídlené zůstávali tito lidé nadále uvězněni uprostřed zdí, které kdysi nechal postavit Hitler. Spojenecké jednotky vedené generálem Dwightem D. Eisenhowerem těmto lidem nedovolily, aby z táborů odešli. Svět nevěděl, co si s nimi počít.

Bývalí vězni, kteří se tísnili na omezeném prostoru a s mizernými příděly jídla, museli dál nosit pruhované táborové uniformy – stejné jako ty, které se staly symbolem nacistického útisku. V některých táborech lehávali dokonce na pryčnách vedle německých válečných zajatců, kteří tu byli umístěni. Ocitli se tak na jedné lodi s lidmi, kteří je v době války trýznili. Někteří uvěznění nacisté dokonce dostali na starost své židovské spoluvězně ve spojeneckých táborech a i poté, co byli poraženi, jim tak vlastně vládli. Ti Židé v táborech, kteří pocházeli z Německa, Rakouska a dalších zemí Osy, byli na základě svého občanství pokládáni spojenci nikoli za oběti, ale za příslušníky nepřátelského státu. Podle toho se s nimi i zacházelo. Nikdo je proto nerozlišoval od nacistických vězňů, kteří byli v táborech s nimi.

Právě tak neuvěřitelně působí, že mnoho německých lékařů a zdravotních sester, kteří se v koncentračních táborech podíleli na nacistické groteskní podobě „lékařské péče“, bylo nyní ve spojeneckých táborech využíváno ke stejné práci. Až na to, že nyní pracovali pro Spojence. Jen v Dachau se více než šest stovek příslušníků lékařského personálu sloužících předtím v uniformách německého wehrmachtu (byli mezi nimi lékaři, zubaři, zdravotní sestry i sanitáři) stalo příslušníky spojeneckého zdravotnického personálu a pečovalo o ty, kdo přežili.

Mnoho Němců dopadlo ještě lépe. Ve spojeneckých táborech vyhrazených pro válečné zajatce se bývalí nacističtí důstojníci dívali na filmy, hráli fotbal a mohli dokonce navštěvovat vzdělávací kurzy. V židovských táborech bojovali ve stejné době lidé, kteří unikli smrti během holokaustu, o to, aby dostali mimořádné příděly mazlavého černého chleba a kávy, které jim měly vynahradit strádání během válečných let. Američtí úředníci jejich žádosti odmítali a naopak si stěžovali na to, že Židé jsou „zvýhodňováni“ a že v táborech využívají systém černého trhu k tomu, aby porušovali limity na příděly potravin. Situace nakonec vyvrcholila tím, že německá policie pořádala se souhlasem Američanů na počátku roku 1946 v táborech ve Stuttgartu a Landsbergu zátah proti osobám obchodujícím na černém trhu. Propukly výtržnosti a policie jednoho Žida, drženého nyní v táboře pro vysídlené osoby, zabila. Dotyčný tak sice přežil holokaust, ale to, co následovalo po něm, již přežít nedokázal.

Když se zprávy o podmínkách panujících v táborech pro ty, kdo přežili, dostaly až do Washingtonu, poslal prezident Truman na místo svého speciálního pověřence. Byl jím Earl Harrison, bývalý imigrační komisař, který byl děkanem právnické fakulty na Pensylvánské univerzitě. Jeho úkolem bylo provést inspekci táborů pro vysídlené a vyhodnotit situaci, zejména mezi židovskými uprchlíky. Světový židovský kongres a další humanitární organizace protestovaly proti „podmínkám zavrženíhodného utrpení“. Zprávy z oněch míst působily naprosto neuvěřitelně. Bylo vůbec možné, aby všechny ty výpovědi o špíně, zoufalství a krutém zacházení s oběťmi války – to vše v době následující po spojeneckém vítězství – mohly být pravdivé? Harrison měl za úkol to zjistit.

Harrisonovy sžíravé závěry vrhly stín na americkou poválečnou euforii. To, co zjistil, se stalo skutečnou obžalobou způsobu, jakým Spojené státy nakládaly s válečnými uprchlíky. „Podle toho, jak se nyní věci mají,“ napsal Harrison prezidentu Trumanovi poté, co projel tábory, „se zdá, že s Židy zacházíme stejně, jako s nimi předtím zacházeli nacisté, až na to, že my je nelikvidujeme.“ Oběti nacistů se tak podle děkanova zjištění stávaly znovu oběťmi – jenže tentokrát Američanů.

Generál George S. Patton, drsný válečný hrdina, jehož vojáci spravovali americké tábory pro vysídlené osoby, nad Harrisonovým hodnocením zuřil. Veřejně projevoval tento muž, jenž proslul přezdívkou „Krev a střeva“, šok a znechucení, které se na jaře roku 1945 mezi spojenci rozšířily, když byly objeveny nacistické tábory smrti, a vyzýval novináře, aby se šli sami na vlastní oči podívat, jaké hrůzy prožívaly jejich oběti. V soukromí nicméně generál Patton projevoval vůči Židům, kteří přežili a ocitli se v jeho táborech, pohrdání.

„Harrison a jemu podobní věří, že lidé z táborů pro vysídlené osoby jsou lidské bytosti, což ale není pravda a platí to zejména pro Židy, kteří jsou na nižší úrovni než zvířata,“ napsal Patton ve svém deníku poté, co se dověděl o zničující zprávě pro Trumana. Až fanatický antisemitismus, který poznamenal americké nakládání s utečenci, pak Patton projevil, když si stěžoval na to, jak Židé v jednom z táborů pro vysídlené osoby kálí na podlahy a žijí ve špíně jako „kobylky“. Mluvil rovněž o tom, jak vzal generála Eisenhowera do provizorní synagogy, kterou si Židé v táboře zřídili, aby tam slavili svůj svátek Jom kipur – den smíření. „Vstoupili jsme do synagogy, která byla nacpána nejsmrdutějším lidským davem, jaký jsem kdy viděl.“ Podle toho, co Patton napsal, to byl Eisenhowerův první zážitek z těchto táborů. Všechno to tedy pro něj bylo nové. „Jistě, já jsem je vídal od začátku a žasl jsem nad tím, že bytosti, údajně stvořené k obrazu Božímu, mohou vypadat tak, jak vypadají, a že mohou jednat tak, jak jednají.“

Pattonovo pohrdání Židy – jednalo se o muže odpovědného za péči o ty, kteří přežili největší genocidu v lidských dějinách – nebylo mezi washingtonskou elitou ničím výjimečným. Židé „netouží po práci, ale očekávají, že o ně bude postaráno“, napsal jeden senátní právník v souvislosti s jednáním o limitu ohledně počtu osob, jimž bude povoleno, aby se po válce usadily v USA. „Je velice pochybné, že by kterákoli země toužila po těchto lidech jako imigrantech.“ Bess, manželka prezidenta Trumana, doma Židy nijak nevítala a o samotném prezidentovi bylo známo, že se v soukromí Židům vysmívá coby „židákům“ a „židovskejm klukům“. V situaci, kdy Británie bránila Židům, aby odjížděli do Palestiny, a Spojené státy pro většinu z nich zavíraly dveře, si Truman nad situací v táborech pro vysídlené osoby zoufal. „Každý, kdo byl odvlečen ze své země, má nějaké místo, kam se může vrátit,“ prohlásil Truman. „Židé ale nemají kam jít.“

Pocit bezmoci mezi těmi, kdo přežili a nyní se ocitli v táborech pro vysídlené, byl zdrcující. Se svými dětmi si zpívali starou židovskou lidovou píseň s upraveným textem, v němž se odrážela jejich situace. Kam mohu jít? ptala se ona píseň. Kdo mi dokáže odpovědět? Kam mohu jít? Když jsou všechny dveře zamčené?

Föhrenwald u Mnichova, kde se ocitl Jacob Biber, byl pokládán za jeden z humánněji spravovaných táborů s přijatelnými životními podmínkami a slušnou hygienou. Přesto ale dosahovalo zoufalství mezi jeho obyvateli mučivé úrovně.

„Narůstal mezi námi všeobecný pocit neklidu spolu s tím, jak jsme si uvědomovali, že je svět vůči naší tragédii lhostejný,“ popisuje Biber své tehdejší zážitky. „Záhy jsme viděli, jak se muži a ženy, kteří předtím během válečných let přežili nejhorší tragédii, jakou si lze jen představit, sami zabíjejí. Často volili smrt oběšením. Podobné události, doplněné ještě zprávami o tom, že Palestina pro nás zůstává zapovězena – střežená britskými vojáky, kteří vraceli vysídlence po tisícovkách – jen přispívaly k naší beznaději.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

PROLOG

1