Václav Junek

OPRAVDU TEMNÁ BÍLÁ HORA?

Ukázka z elektronické knihy

Tato publikace ani žádná její část nemůže být reprodukována nebo přenášena jakýmkoli způsobem včetně mechanického, fotografického či jiného záznamu bez předchozího souhlasu nakladatelství a dědičky autorských práv. Práva autorů jsou vyhrazená.

Václav Junek

OPRAVDU TEMNÁ BÍLÁ HORA?

Vydalo nakladatelství Petrklíč s.r.o., jako svou 1225. publikaci v roce 2015.

Odpovědná redaktorka:

Ivana Riegrová

Sazba a studiové zpracování:

František Kapasný

Návrh obálky:

Jiří Himal s použitím fotografie Romany Junkové

Tvorba e-knihy:

Petrklíč

© Nakladatelství Petrklíč

© Václav Junek

Nakladatelství Petrklíč s.r.o.

Pod Jarovem 18 Praha 3 130 00

tel.: 604608127

mail: petrklic@petrklic.info

web: www.petrklic.info

Distributoři našich knih:

Pemic Ostrava

Euromedia Praha

Pavel Dobrovský Praha

NS Středokluky

Kosmas Horoměřice

ISBN (tištěná): 978-80-7229-557-9

ISBN (ebook-ePub): 978-80-7229-729-0

ISBN (ebook-mobi): 978-80-7229-730-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Tuto knížku věnuji svému středoškolskému profesorovi panu Miloši Polákovi, který mi toho řekl a vysvětlil ještě daleko víc, než si byl ochoten připustit.

Už si ji sice nepřečte, ale vážil bych si toho, kdyby se mu líbila.

Autor

OPRAVDU TEMNÁ BÍLÁ HORA?

V listopadu 2015 uplyne od události, které se říká „bitva na Bílé hoře“, tři sta devadesát pět let. Není to sice výročí vysloveně kulaté, a přece docela určitě vzbudí pozornost – asi jako tomu bývá zpravidla vždy od chvíle, kdy jen malý kousek od tehdejší Prahy tak nešťastně skončilo všechno, co bylo důležité v Čechách počátkem 17. století a také vždy potom. A obzvlášť poté, co českými médii a českým světem vůbec prošlo mnohaměsíční vlnobití kampaně, soustředěné kolem podobně emotivně silného problému Jana Husa a husitství vůbec.

Pokud vás však naznačený paradox „Bílé hory“ zarazí, právě o něm je tato knížka. Jinými slovy: bude vyprávět, proč v tomto klíčovém rozporu tápají už desítky generací, proč byla tato „Bílá hora“ nevyhnutelná, komu posloužila a komu a proč rozporné tradice té doby i historické bitvy slouží dodnes. Přitom si však rovněž řekneme hodně nejen o skutečném smyslu, charakteru a důsledcích tohoto dějinného mezníku, ale také leccos o tom, proč měl a má takový význam – vesměs pro všechny zúčastněné.

Čechové jistě jsou výjimečný národ: právě díky vlastnostem, pro které jsou svým okolím obvykle vysmíváni, se nejenže udrželi a vždy obstáli v německém moři, ale podobně nejméně tisíc posledních let dokázali udržet své národní území v prakticky nezměněných hranicích. A to dokonce jako jediní v Evropě.

Obecně je však možné říci, že se nikdy nezbavili účelového výkladu i chápání vlastních dějin. Konkrétně řečeno, zejména problému „Bílé hory“. Buď tak činívali sebezáchovně, či z nedostatku relevantních informací, anebo ani dnes prostě nejsou s to oprostit se od obvykle účelové oficiální prezentace této bitvy, jak je jim předkládána po celé generace. Takže – věnujeme-li se tomuto aspektu do detailu – budeme dokonce žasnout nad skutečnou hloubkou tohoto omylu.

Nikoli, nechci vykládat český dějepis za každou cenu jinak. Třeba už proto, že mne tento současný módní trend rozhodně nepoznamenal a že sám dobře vím, co je slušné a co už není. Ani jsem nechtěl touto knížkou rozmnožit celou stávající knihovnu mnohem rozsáhlejších, odbornějších a možná že i fundovanějších spisů o „Bílé hoře“, protože jsem ji psal z docela jiných důvodů – především ve snaze upozornit na chyby v přijímání této bitvy a její tragiky, třebaže ji vidím jinak než celé legie těch, kteří ji potřebují vykládat zpravidla účelově a příležitost od příležitosti po svém. Právě proto je však zřejmé už dopředu, že tato knížka nepotěší ani ty, kteří dodnes (podobně jako na „neštěstí Bílé hory“) sebezáchovně věří na bubáky v komíně, Blanické rytíře, svatou neomylnost Tomáše Masaryka, Havlův nevinný sametový „Listopad“ a možná ještě dnes i na dějinnou spravedlnost třídního boje. To přirozeně jak kdo, podle věku, stupně vzdělání a možná i sociálního původu.

Vím ovšem také, že hodně z toho, co zde mám v úmyslu uvést, bude zejména pro ty poslední z uvedených značně necitelným šlápnutím na oblíbenou hračku. Jsem si ovšem na druhé straně jist, že se kromě těchto zapřisáhlých programových, nicméně značně naivních a zpravidla málo anebo špatně informovaných „také vlastenců“ najdou i čtenáři, kteří něco takového uvítají. Přinejmenším jako poctivě míněný pokus uvést objektivní řád do zmatků a nepravd, jimiž jsme – jak dokážu – docela všichni obvykle účelově syceni už od základní školy.

Už sám název knihy jistě napovídá, že mám v úmyslu kromě jejích širších historických a věcných konsekvencí polemizovat jak o bitvě samé, tak o skutečných objektivních kvalitách jejích důsledků. Co zamýšlím, se sice nemusí tak docela podařit, alespoň mně ne, ale už pouhý pokus o něco takového by měl být pochválen.

Důvod pro to tady totiž jednoznačně je: není ztracen národ, jenž si sám a dobrovolně lže do kapsy, nýbrž ten, který v tomto svém umělém omylu dobrovolně setrvává.

Václav Junek

Rudná u Prahy, srpen 2014 – červenec 2015

I.

CESTY K „BÍLÉ HOŘE“

BĚLOHORSKÁ PLÁŇ JAKO HISTORICKÝ A MOŽNÁ ŽE I EZOTERICKÝ FENOMÉN

(Geografické a morfologické vymezení Bělohorské pláně v pražském historickém kontextu a v kontextu Velké Prahy. Bojiště slavné nejen z roku 1620. Má Bělohorská pláň opravdu jen strategický, anebo může mít i další, řekněme mimosmyslový význam?)

Nestor českého zeměpisu, šéf katedry geografie Univerzity Karlovy pan profesor Jiří Král, v roce 1941 publikoval ve sbírce „Věda všem“ svůj „Zeměpis člověka“. V této práci se zabýval poprvé nejen v českém, ale téměř poprvé i ve světovém rozměru fenoménem lidské existence v konkrétních zeměpisných podmínkách. Těžko říci s určitostí, proč jeho antropogeografie, takto formulována, zaujala – text profesora Krále vyšel v patrně nejtemnějším protektorátním čase a jeho čtenáři tedy měli určitě docela jiné starosti. Bylo tomu tak totiž patrně proto, že se v něm autor zabýval kromě jiných českých regionů především oblastí Velké Prahy a navíc formou natolik čtivou, poutavou a sdělnou, že nejen neodradila dopředu očekávatelným suchým „profesorským“ teoretizováním, ale naopak se tato prvoplánově vědecká stať překvapivě stala něčím jako vyhledávaným turistickým průvodcem. Aby ne! Výlety za hranice tehdejší jistě dost drsné reality přirozeně patřily k několika málo okupační správou povoleným aktuálním ventilům doby, takže zejména inteligentnější čtenáři, mezi které se rychle rozšířila, nezbytně museli tuto Královu práci přijmout dokonce s nadšením. Pan profesor zkrátka našel (lhostejno zda náhodou, anebo cíleně) příslovečnou „díru v trhu“.

Symptomatické ovšem je, že podobně vřele bylo akceptováno také rozšířené vydání Králova „Zeměpisu člověka“, které vyšlo pod názvem „Zeměpisný průvodce Velkou Prahou a její kulturní oblastí“ v MELANTRICHU, již v knižní formě.

A to dokonce dvakrát – v letech 1945 a 1946. Ne že bychom i zde nezbytně museli porovnávat kvality (anebo spíš společné nekvality) nacistického a komunistického režimu, ale jak „za Němců“, tak zejména později, po roce 1948, staly se nejen profesorem Králem prezentovaný antropogeografický výklad, ale i jeho sofistikovaným způsobem nabízené výlety do tehdejšího bezprostředního okolí města (je jich dokonce sedm!) nanejvýš vítanými.

Přirozeně že o Praze psal leckdo a jistě už dávno před profesorem Králem. Pragensie a s nimi i nabídky nejrůznějších turistických tras přece bývaly obecně oblíbeným žánrem nejpozději na konci 19. století. Avšak i když byl Králův text primárně určen vysokoškolákům a také profesorskému sboru středních škol jako jakési jejich zeměpisné cvičení v terénu , stal se právem populárně odborným spisem, stravitelným (a také přijímaným, hledaným a hlavně pochopeným) mnohem širší veřejností. Ve smyslu hledání skutečného významu „Bílé hory“ jej tedy můžeme bez nejmenších obav přijmout také my.

Profesor Jiří Král kvalifikuje Prahu jako město postupně vzniklé v Pražské kotlině, odkryté po tisíciletích erozní a inudační aktivitou Vltavy na místě střetu Pražské, Berounské a Bělohorské plošiny. Pokud jde o tu poslední zeměpisnou entitu, respektive o její, pro nás důležitou nejzápadnější část, o žádné klasické Bílé hoře (jako kopci, vrchu) se sice nezmiňuje, ale pojmenovává celé toto území jako ostroh, rozkládající se mezi místními potoky vyhloubenými údolími Motola a Košíř na jihu, Liboce a Veleslavína na severu, podobně vzniklým údolem před Hostivicemi a Řepy na západě a dramatickým srázem Petřína k Vltavě na východě.

Podložím Bělohorské pláně, která je sama o sobě vlastně snad až školním příkladem „tabulové hory“, jsou téměř vodorovné vrstvy ordovických břidlic a křídových sedimentů, zejména opuky a pískovce. Ostatně právě pro tento materiál bylo toto území významné už od raného středověku – dva tři zde porůznu zbylé lomy jsou přitom k dnešku jen chabým torzem původního rozsahu místního dobývání kamene, z kterého je vystavěna významná část románské a gotické Prahy. Přitom musely být romantické, výjimečně dojmotvorné a vůbec zajímavé i jinak, protože například Franz Kafka právě v jednom z nich nechal v rámci děje svého „Procesu“ popravit hrdinu tohoto románu Josefa K.

Resty naznačené lomové činnosti jsou navíc ještě markantnější přímo na Petříně, kde je rovněž dochované „skalní město“ jistě zajímavou součástí horních partií tamního slavného a hojně navštěvovaného parku. Je to logické – zdejší lůmky ležely ve srovnání s těmi bělohorskými ještě mnohem blíž příštím stavebním místům a stavební podnikatelé přece uměli počítat vždycky.

Petřín, ten svými 327 metry nadmořské výšky hlavnímu pražskému panoramatu dominující krajinný monument, není žádný kopec ani hora, ačkoli to tak z pohledu od Vltavy vypadá. Je totiž pouhým čelem, respektive východním dramatickým limitem Pláně, má však také svou nikoli nezajímavou historii.

Kromě toho, že toto území postupně vystřídalo hned několik místních názvů, přece jen poplatných tomu, jak Petřín vyhlíží z pražského pohledu (kopec, Hora, Vrch svatého Vavřince), zde sice kromě kaple a pak i kostela, zasvěceného posledně jmenovanému křesťanskému mučedníkovi, není žádné souvislé osídlení ani zaznamenáno, ani doloženo. Zato však někde v místech kolem zmíněné církevní stavby a dnešní rozhledny a bludiště fungovalo, dokonce po staletí, popraviště, sloužící výkonu práva zřejmě pro celou tehdejší Prahu a významné především proto, že tu byli (údajně jako dobytek) povražděni Slavníkovci. Přesněji řečeno ti z nich, kteří předtím unikli třídennímu libickému masakru po 28. září roku 995 a měli tu smůlu, že se je podařilo pochytat až v přemyslovském hlavním městě.

Toto jistě hrůzostrašné místo však sloužilo svému účelu dál a zaniklo teprve přeložením na protilehlý Vítkov v důsledku stavby „Hladové zdi“ v polovině 14. století v těch smutných místech.

Pozoruhodné však je, že ačkoli se profesor Král zabývá z hlediska své antropogeografie vcelku podrobně výčtem hradišť v bezprostředním okolí (Branickým, Butovickým, Děvínským, Vidoulským, Na Zemance a přirozeně Vyšehradským a Pražským), na Bělohorské pláni žádné souvislé historické osídlení neuvádí. Naopak – ještě v přehledu osídlení k roku 1933 řadí tato místa ke zdaleka nejméně zabydleným oblastem Velké Prahy. Přitom na tomto konstatování rozhodně něco je.

Jestliže totiž Pražskou kotlinu věnčily už od dávnověku obydlené, navíc zpravidla opevněné body a údolí mezi Vyšehradem a pozdějším Pražským hradem bylo již poměrně záhy oživeno pod a mezi nimi postupně vznikajícím městem, Bělohorská plošina zůstala kromě dvou zemských cest, které se tudy táhly, přímého lidského vlivu ještě dlouho ušetřena. Jistě: vždy zde nějak přežívaly nevýznamné, zpravidla zemědělské lokality a usedlosti, dva tři starobylé zájezdní přepřahací hostince a již zmíněné lomy, jinak ovšem nic opravdu významného. Kromě snad pravěkého osídlení části údolí Litovického potoka lidem halštatské kultury anebo již zaniklé tvrze nad ním, to ale s naším hlavním tématem věru nesouvisí. Zato jsou zde však přece jen k nalezení jiné stavební či krajinné pozoruhodnosti, s bělohorskou bitvou spojované naopak významně, dokonce hned tři.

Území, na kterém později vznikla Obora, anebo Nová obora, či obora Hvězda, se připomíná už s rokem 993 v souvislosti s Boleslavem II. a poddanskými poměry v místě. Oboru asi v podobě, v jaké ji známe dnes, však založil mezi dnešním Malým Břevnovem, Ruzyní a Vypichem teprve Ferdinand I. v roce 1526, podle jiných pramenů roku 1530. Jistě v rámci svých dalších pražských stavebních aktivit, ale, jak je zřejmé, nápadně brzy potom co se ujal vlády v Čechách.

Tehdejší konkrétní geografickou, rostlinopisnou ani zoologickou podobu Obory sice s určitostí neznáme, dá se však předpokládat, že musela být poplatná základnímu relaxačnímu záměru zakladatele, takže se její původní charakter lesoparku, volně přecházejícího v souvislý křovinatý porost a smíšený vzrostlý les, dodnes prakticky nezměnil. Pro nás je však důležité, že (patrně aby lační poddaní z okolí nemohli volně šmírovat jistě zasloužený oddech i hrátky znavených monarchů) původní dřevěné ohrazení bylo nahrazeno napříště tak neblaze slavnou a snad až příliš bytelnou kamennou zdí v roce 1541.

Jaká provizorní obytná stavení zde předcházela, nevíme rovněž, avšak jistě chvályhodnou píli svého otce navíc dále rozvinul arcikníže Ferdinand Tyrolský, tehdejší zemský místodržící, když přibližně v ideálním středu Obory kázal roku 1555 vystavět již solidní letohrádek. A možná proto, aby i tak oslnil svou tajnou manželku Filipínu Welserovou, pro kterou jej měl v úmyslu vybudovat, navrhl letohrádek na půdorysu pravidelné šesticípé hvězdy. Nápad to byl jistě rozmarný, stavba tak nicméně získala svůj název pro všechny další časy.

Původní arcivévodovu architektonickou ideu nejprve konkrétně rozvíjeli Juan Maria Avostalis del Pambio a Giovanni Lucchese, po nich Hans Tirol a další tehdy nanejvýš oblíbený stavitel Bonifác Wohlmut. Ti všichni postupně celou poměrně rozsáhlou, navenek střízlivou, ale uvnitř zajímavě členitou a bohatě zdobenou stavbu nakonec dokončili v roce 1558. Není ovšem vůbec nezajímavé, že je tento programově zábavní a výsostně civilní podnik dodnes opatřen poměrně solidním, členitým a navíc na dobu, v které vzniklo, celkem moderním opevněním.

Může to sice překvapit, přitom však tyto obranné zdi nemohly být jen pouhou manýrou stavebníka anebo stylovým, architektonickým doplňkem jinak poněkud rozmarné stavby – na to jsou až příliš dobře zděné, z taktického hlediska nanejvýš účelně vybudované a nekopírují osobitý půdorys letohrádku, jak by se v takovém případě čekalo, nýbrž místní terén. Je tedy o zjevně účelový, preventivní dobový fortifikační prvek. A to včetně zde jinak naprosto nečekaných dělostřeleckých, dnes již bohužel zazděných flankovacích střílen.

Ani ne kilometr vzdušnou čarou na jihojihozápad od ambientního letohrádku Ferdinanda Tyrolského a Filipíny Welserové se blíže konečné stanice tramvaje číslo 22 rozkládá raně barokní nádhera kostela Panny Marie Vítězné – pozor, nezaměňovat s chrámem dedikovaným téže přední světici, vystavěným v Karmelitské ulici na Malé Straně!

Nejprve stála na jeho místě prostá obdélníková kaple, vystavěná v letech 1622 až 1624 dnes již neznámým architektem pro hřbitovní účely v souvislosti s nezbytným uložením padlých v bělohorské bitvě. Jenomže už roku 1628 pojal Ferdinand II. nápad oslavit zdejší vítězství katolické církve mnohem důstojněji, a kázal zde proto vybudovat honosný votivní klášter servitů. Příslušné položení základního kamene se tedy 25. dubna stále ještě téhož roku neobešlo bez jeho osobní přítomnosti, ale císařův celkový, jistě velkolepý původní záměr realizován nakonec nebyl, alespoň ne v původním rozsahu. Takže jako cíl adoračních náboženských poutí, konaných v duchu Ferdinandovy prvotní ideje, muselo postačit jen její torzo, a totiž právě již zmíněný mariánský chrám, respektive kostel nikdy nedostavěného kláštera.

Štukový výjev na hlavním jižním portálu fresky Václava Vavřince Reinera a Johanna Adama Schöpfa v interiéru této stavby nabízejí pozoruhodné znázornění bitvy na Bílé hoře, s autorstvím její základní architektonické kompozice to však tak jasné není, protože je připisována dávno zapomenutému malíři Kristiánu Lunovi, i když by celková koncepce a zejména její skvělé propracování daleko spíš nasvědčovaly názoru, že celý tento sakrální komplex je jednou z jedinečných prací Blažeje Santiniho, právě v jeho osobitém stylu.

Proč toho jinak na Pláni a v její blízkosti nebylo ani předtím, ani v nejbližších stoletích postaveno a využíváno podstatně víc, je těžké říci. Ale jestli tu nebylo dost vody, dost dobré půdy anebo že bývaly zde převládající západní větry obzvlášť obtížné, archeologické vykopávky ani pozdější ústní a ani písemná tradice nedokládají žádné zdejší souvislé stabilní osídlení až do pražského stavebního boomu na počátku 20. století. Reálný význam Bělohorské pláně tedy spočíval především a odjakživa v jejím strategickém položení a v ideálních podmínkách, které v takové míře skýtala případně Prahu ohrožujícím armádám.

Poměrně málo se to ví, ale kromě pořád kolem dokola omílané bitvy, k níž zde došlo v listopadu roku 1620, totiž byla tato věru jen řídce osídlená a navíc k tomu svým geografickým uspořádáním nanejvýš vhodná prostora dávno předtím vděčným objektem zájmu Přemyslovců i jejich nepřátel, vojsk středověku, husitů a Pasovských.

Konkrétněji a pro alespoň základní doložení tohoto tvrzení uveďme z těch nejznámějších případů, že se zde už v roce 1109 šikovaly voje knížete Vladislava k bitvě s oddíly Wiprechta-Václava Gojčského, s nimiž se měla srazit u blízké Brusnice. Anebo že se také tady rozložily ozbrojené části křížové výpravy Zikmunda Lucemburského, který se v roce 1421 rozhodl pacifikovat kacířskou Prahu. V roce 1438 se tato místa stala součástí pražského opevněného tábora Albrechta Habsburského, v roce 1448 také odsud zaútočil proti městu Jiří z Poděbrad, po něm roku 1611 Pasovští, po nich v letech 1642 a 1648 Švédové, pak roku 1741 spojená bavorsko-francouzsko-saská vojska a nato Prusové – také hned dvakrát: v roce 1742 a roku 1757 po vyhrané bitvě u Štěrbohol.

Je a není to mnoho. Připočteme-li však ke všem dosavadním bitvám, srážkám a epizodám válečných kampaní, k nimž kdy na Bílé hoře objektivně došlo, navíc třeba i to, že zde Generální štáb předválečné Československé armády projektoval vojenské letiště, že bateriemi rozloženými na Petříně ohrožovali Prahu v roce 1848 kníže Windischgrätz a v květnu 1945 Němci a že se také tady v roce 1968 „dočasně“ utábořili sovětští okupanti, je nasnadě, že Bělohorská plošina nesporně měla současně s Hradčany, Vyšehradem a Vítkovem pro české hlavní město právě již naznačený klíčový význam, a proto nutně muselo být na tento nezvratný strategický fakt reagováno.

Vzhledem k rovněž již naznačené základní dispozici města, rozloženého v relativním bezpečí údolní vltavské kotliny, se o zabydlení, natož o jakémkoli stálém opevnění širšího území Bělohorské pláně přirozeně neuvažovalo. Příznačné však je, že vrchol Petřína, z něhož byla Praha tak pohodlně ohrožena od západu vždycky, byl opevněn hned po Vyšehradu a Hradčanech. První známé opevnění zde totiž vzniklo už v první polovině 13. století a dále, konkrétně v roce 1257, v rámci opevňování Malé Strany Přemyslem Otakarem II. Císař a král Karel IV. neváhal ani zde a současně s dalšími svými pražskými stavebními počiny nechal na Petříně vystavět nám známou „Hladovou zeď“. Opět se však není vůbec čemu co divit: nejen protřelý politik i válečník, jímž Karel Lucemburský rovněž byl – už třeba jen málo zasvěcený laik musí při pohledu na základní pražský geografický reliéf uznat, že bez důkladného strategického zabezpečení temene Petřína bude jakákoli smysluplná obrana města přinejmenším problematická.

Pro nás je však nanejvýš důležité, že tohle bylo přinejmenším v těchto místech stran obranných možností počátkem 17. století už docela všechno, takže se (jak si ještě řekneme) veškeré válečné děje, jimž se budeme věnovat v této knížce, odehrávaly výhradně před touto gotickou, tedy tou dobou už dlouho historicky i z vojenského hlediska takticky odbytou fortifikací.

Pro případné vážné zájemce o toto téma však dodejme, že se s budováním barokních cihlových opevnění, dodnes známých porůznu v Praze, začalo až po roce 1621 a že bastiony I až XI byly na obranu perimetru táhnoucího se mezi tokem Vltavy na Újezdě a říšskou anebo Strahovskou branou vystavěny teprve v první polovině 18. století. Přičemž samostatná impozantní citadela, chcete-li kastel, projektovaný zde dokonce dvakrát (v roce 1622 podle návrhu šancmistra Pieroniho a plukovníka Borriho z roku 1637), nikdy vystavěn nebyl – jistě ke štěstí líbezného městského panoramatu, jemuž se tak rádi obdivujeme dodnes.

Značně rozlehlá plocha Bělohorské pláně dnes vyhlíží nezáludně, přívětivě a také mírumilovně. Zejména díky svému vcelku udržovanému zelenému porostu, kvalitním místním cestám, živému komplexu hřišť i navštěvovaným kultivovaným rekreačním plochám. O tom, zda má Bělohorská pláň opravdu jen strategický, anebo jestli má i jiný, další, řekněme ezoterický anebo mimosmyslový význam, je tedy těžké hovořit.

Mimo drobných jeskyněk, vytesaných ve zdejším příhodně měkkém podloží předválečnými nezaměstnanými a obývaných současnými bezdomovci, se žádné větší umělé podzemní prostory pod Plání ani neuvádějí v pramenech, ani zde, pokud víme, nejsou k nalezení. Na rozdíl například od Židovských pecí či Vrchu svatého Kříže, Folimanky v Nuselském údolí a třeba Letné zde nebyly vybudovány žádné kryty CPO ani před druhou světovou válkou, ani po ní. Asi že místní terén není stabilní, jak se ostatně ukázalo při velkém sesuvu Petřína (naposledy) v roce 1965. Jak již také víme, rovněž zde nejsou doloženy žádné předvěké svatyně, posvátná megalitická centra a podobná jiná duchovně exponovaná. Také případnými energetickými víry, paranormálními aktivitami, bytostmi z jiných světů, nikdy vědecky nedoloženými telurickými proudy ani entitami a vlivy bílé či černé magie, anebo i dalšími tak oblíbenými rekvizitami záhadologů všech dob a vyznavačů tajemna za každou cenu nemůžeme v souvislosti s uvažováním o Bělohorské pláni bezvýhradně sloužit.

Tak jednoduché a jednoznačně prosté to však s místy, o kterých hovoříme, asi přece jen není, protože jisté nadreálné síly zde v minulosti objektivně působily a je dost dobře možné, že působí dodnes. Budeme si totiž ještě na druhé straně vyprávět o naopak nesporném magickém účinku mariánského obrazu, vztyčovaného v pravou chvíli 8. listopadu 1620 na podporu bojové morálky katolických vojsk jistým mnichem Dominikem, o zázračném meči, užitém v témž okamžiku se stejným efektem, anebo o podivném chování Fridricha Falckého, vysvětlitelném bez působení z „jiných světů“ opravdu jen stěží. A také si nezbytně položíme otázku, proč asi a kdo tak sofistikovaně projektoval souvislou linii impozantních a jistě nákladně vybudovaných barokních poutních kaplí právě po podélné dominantní linii Pláně.

Ale když k tomu všemu navíc uvážíme ještě staleté fungování již zmíněného významného popraviště na Petříně – přirozeně že se vším obvyklým hrůzným, co k takovým místům běžně patřilo – a zranění, zmrzačení, krev, bolest a vůbec vesměs hrozné světské konce stovek, anebo spíš tisíců nešťastných bojovníků, kteří v celém běhu věků v hmotě Bělohorské pláně postupně naakumulovali ne možná duše, ale třeba své vlastní energetické stopy, můžeme bez obav alespoň připustit, že přinejmenším cosi nadskutečného v popsaných místech cítit, anebo dokonce osobně najít, je případně možné.

Tak tedy vyhlíželo a takovou mělo povahu, historii a konečně možná i ezoterické souvislosti bitevní pole, na kterém se už brzy odehraje sice svým rozsahem nevelká, nicméně pro všechny zúčastněné a zejména v mnoha ohledech nanejvýš významná bitva.

Dost možná, že by si Bělohorská pláň zasloužila ještě podrobnější odborný popis. máme však za to, že už ten, o který jsme se právě pokusili, pro vše příští v této knížce docela postačí.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

OPRAVDU TEMNÁ BÍLÁ HORA?

I. CESTY K „BÍLÉ HOŘE“

BĚLOHORSKÁ PLÁŇ JAKO HISTORICKÝ A MOŽNÁ ŽE I EZOTERICKÝ FENOMÉN

II. O BĚLOHORSKÉ BITVĚ JAKO O NEODVRATNÉM DŮSLEDKU VŠEHO PŘEDTÍM

III. SPECIÁLNÍ BONUS PRO OBZVLÁŠŤ ZVÍDAVÉHO ČTENÁŘE