Richard Medek

MUŽ S ČÁPEM

aneb Šifra žida Eicka

Ukázka z elektronické knihy

Tato publikace ani žádná její část nemůže být reprodukována nebo přenášena jakýmkoli způsobem včetně mechanického, fotografického či jiného záznamu bez předchozího souhlasu nakladatelství a dědičky autorských práv. Práva autorů jsou vyhrazená.

Richard Medek

MUŽ S ČÁPEM aneb Šifra žida Eicka

Vydalo nakladatelství Petrklíč s.r.o., jako svou 1226. publikaci v roce 2015.

Odpovědná redaktorka:

Ivana Riegrová

Sazba a studiové zpracování:

František Kapasný

Návrh obálky:

Lucie Burešová

Ilustrace:

Richard Medek

Fotografie:

Jitka Medková

Tvorba e-knihy:

Petrklíč

© Nakladatelství Petrklíč

© Richard Medek

Nakladatelství Petrklíč s.r.o.

Pod Jarovem 18 Praha 3 130 00

tel.: 604608127

mail: petrklic@petrklic.info

web: www.petrklic.info

Distributoři našich knih:

Pemic Ostrava

Euromedia Praha

Pavel Dobrovský Praha

NS Středokluky

Kosmas Horoměřice

ISBN (tištěná): 978-80-7229-559-3

ISBN (ebook-ePub): 978-80-7229-733-7

ISBN (ebook-mobi): 978-80-7229-734-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Věnováno mé ženě Jitce

l.

Když byl Brad malý, byl zvídavý a citlivý. Nejvíce ho zajímaly různé mechanické přístroje, kolečka, strojky, mašinky, mechanické hodiny a nebe. Otec měl o něho starost a už odmalička se mu snažil poctivě odpovídat na všechny jeho otázky, kterými ho občas dostával do úzkých. Každé ráno ho vodil do školky, a to byla pro Brada přesně ta chvíle, kdy měl otce jenom pro sebe. Snažil se těch dvacet minut chůze, které tenkrát ještě vnímal jako nekonečně dlouhou dobu, kdy ho otec táhl za ruku a on zakopával o každou vystouplou dlaždičku, využít pro sebe. Taky se snažil zmírnit to tempo, které ho občas dostávalo do polohy visícího malého Brada na pevné kotvě otcovy ruky.

A tak mluvil. Kladl otázky, na které musel otec odpovídat, a když se tak zamyslel, aby malého chlapce svou odpovědí uspokojil, zvolnil, někdy také na chvíli zastavil. To bylo to, čeho chtěl Brad dosáhnout.

„Já nechci do školky,“ zakňoural Brad.

„Ty už zase nechceš do školky?“

„Mně se tam nelíbí.“

„Vždyť tam máš kamarády a hodnou paní učitelku. Těm by bylo smutno, kdybys nepřišel,“ snažil se otec Brada přesvědčit. Brad věděl, že teď je jeho šance. Teď, anebo nikdy. Začal natahovat.

„Nemám tam kamarády.“

„A co Janička, tvoje malá Antilopka? Ta přece na tebe čeká. Bude smutná, když nepřijdeš.“

Brad měl ve školce kamarádku Janičku. Jeho tatínek jí říkal Antilopka. Protože prý tak vypadala. Nevěděl, co je Antilopka, ale když to říkal táta, tak tomu věřil.

„Není tam. Je doma,“ řekl plačícím hláskem Brad.

„Je nemocná?“

„Hm,“ přikývl Brad.

„Ty můj citlivej kluku,“ objal otec Brada. „Co já s tebou mám dělat.“

Otec se otočil, vzal Brada za druhou ruku a spěchali spolu do práce. Vždycky když vzal otec Brada do práce, byl Brad na vrcholu blaha. Otec byl inženýr. Přes auta. Výzkumný ústav. Měli v práci velkou dílnu a opravovali a vymýšleli zlepšováky na auta. To byl pro Brada hotový ráj. Jak se to všechno rozebíralo a zase dávalo dohromady. Brad otcovi pomáhal. Byl pořád u něho a na nic se neptal.

Neptal se, protože byl šťastný a nechtěl otci přidělávat starosti. Brad utíkal vedle otce a ani nemuknul. Tempo netempo. Najednou nezakopával, neklopýtal. Visel na otcově ruce a nožičky mu kmitaly.

„Ale budeš hodný, Brade. Žádné otázky,“ řekl otec jen tak do prostoru, aniž by se na Brada podíval.

Brad ani nemuknul.

Bylo půl deváté a školka zavírala. Už nikoho nepřijímala. Děti se shromáždily v jídelně, za chvíli bude svačinka. Paní učitelka šla zkontrolovat šatnu, zdali tam není ještě nějaké dítě nebo opozdilý tatínek. A zamknout hlavní vchodové dveře. V šatně stála ještě poslední holčička. Stála a čekala. Čekala na Brada. Janička. Janička Antilopka.

Když Brad končil základní devítiletou školu, bylo mu patnáct.

Byla to doba, tak jako u každého z nás, prvního piva, cigaret, prvních dlouhých polibků, postupného probouzení se a až sžíravé touhy po krásných spolužačkách. Ta touha rozvíjela fantazii, ale to byl snad jediný její přínos. Jinak příliš ničila. Občas po škole Brad vyrážel na procházku se svou spolužačkou, která s ním chodila do třídy. Antilopka! V létě nosila krátkou džínovou sukýnku, byla milá, měla hnědé oči, hnědé rovné vlasy a ten úsměv! Podařilo se mu několikrát s ní chvíli postát na nějakém odlehlém místě v parku nebo ve tmavém průchodu. Neodvážil se však nic.

„Viděl jsem tě s Komorousem. Na chodbě o velké přestávce. Ty s ním kamarádíš?“ zeptal se nedbale Brad. Seděli ve Stromovce na lavičce. Slunce svítilo a Janička měla na sobě zase tu krátkou modrou džínovou sukýnku.

„Ani ne,“ odpověděla.

„Je mi odpornej,“ řekl Brad. „Dal bych mu nejradši přes hubu.“

„Asi by tě zbil,“ usmála se Antilopka.

Bradovi kleslo sebevědomí na nulu. Jak jí má proboha dát najevo, že se ho nebojí.

„Hm, když myslíš,“ řekl Brad smutně a lehce uraženě.

„Ty přece nemáš zapotřebí prát se s Komorousem,“ pohladila Brada Antilopka a Bradovi jako by se svět rozsvítil. Ona z toho našla východisko, ne on.

„Nemám, je to vůl,“ řekl nezměněným tónem Brad. Díval se na Antilopku úplně jinýma očima, než když byli malí a chodili spolu do školky. Vždycky když ji vidí v té džínové sukýnce, vzpomene si, jak byli ve školce zvídaví. Ukazovali si, tak aby to paní učitelka neviděla, pipku a pipíka. Ta představa teď, když vidí, co z Antilopky vyrostlo, jak je krásná, milá, nedostupná, ta ho dohání k šílenství a k žárlivosti na každého kluka, který se kolem ní otočí. Nemůže přece dopustit, aby si něco podobného zopakovala s někým jiným než s ním. Teď.

Když jsou velký a pomalu už by měli nárok na to, aby spolu mohli začít opravdu chodit.

Antilopka byla v klidu. Holky jsou vždycky v klidu. Vypadaj.

Všechno je na Bradovi. Všechna ta tíž, ta zodpovědnost, aktivita.

„Kluci chtěj holky, ne holky kluky,“ vypadlo z Brada, aniž by si to nějak promyslel. Antilopka se začala hlasitě smát. Tenhle smích na ní neměl rád. Znejisťoval ho.

„Čemu se směješ?“ zeptal se.

„Tobě,“ řekla Antilopka. „Jsi pořád jako malý kluk.“

„Ale mám pravdu, ne?“ dotíral Brad.

„Nemáš pravdu. To by se přece nikdy nenarodily žádné děti.“

Brad se zamyslel. Byla rozumná.

„No to ne, ale holky to maj prostě v životě lehčí. Klidně si tak seděj ve Stromovce na lavičce a vyčkávaj.“

„Myslíš jako teď a tady?“ smála se zase Antilopka.

„No,“ řekl nejistě Brad, „to je jenom takovej příklad.“

„Jsi ještě moc mladej, Brade. Musíme vyspět.“ To Brad nerad slyšel.

„Dobře,“ řekl Brad. „Asi máš pravdu. Tak si pojď alespoň povídat.“

„Tak povídej,“ usmála se Antilopka.

„Jaký se ti líběj kluci?“

„Takoví starší.“

„Hm.“

Brad mlčel.

„Ptal ses, tak jsem ti odpověděla.“

„Jak jako starší…“

„Nevím… tak o dva o tři roky starší.“

„Hm.“

Nechtěl to říct, ale sžíralo ho to jako kyselina. Komorous byl o dva roky starší. Chodil s nimi do třídy, bylo mu sedmnáct, protože dvakrát propadl. Debil.

„Myslíš tak jako třeba o dva roky, že by to bylo ideální?“ vysoukal ze sebe Brad.

„No, tak třeba. Ale musejí být chytří, přirozeně inteligentní.“

Bradovi spadnul kámen ze srdce. Antilopka přece nemůže považovat Komorouse za přirozeně inteligentního. To ho uspokojilo. Už se na nic nemusí ptát. Ten hovor byl z jeho strany stejně sekaný a trapný. Cítil to. Ona byla z toho taková lehce do červena. Raději převedl řeč jinam. Už se raději nebude na nic ptát. Teď ho uklidnila.

„Nechceš jít se mnou do hvězdárny?“ zeptal se Brad.

„Bradíčku, nemůžu. Musím se učit. Matiku. Máma mě bude večer zkoušet.

Brad viděl Antilopku rád jako pilnou studentku. Odpovídalo to jeho představě o ní.

„Tak fajn,“ řekl radostně Brad. „Já už tedy musím jít.“

Zvedl se, políbil Antilopku na tvář a mizel. Antilopka zůstala sedět. Dívala se za ním.

Druhý den ve škole byl Brad zkoušený z matematiky. Dostal za jedna. Brad dostával z matematiky vždycky za jedna. Po Bradovi vyvolala učitelka Antilopku.

„Tak doufám, že jste se, Janičko, na dnešek naučila.“

„Ano, paní učitelko.“

Janička Antilopka působila u tabule vždycky mile, usmívala se, a ať dostala jakoukoliv známku, poděkovala.

„Tak mi vypočítejte rovnici.“ Učitelka vstala a napsala ji na tabuli.

Antilopka stála zády ke třídě, v ruce držela křídu, ruku nataženou nahoru. Nehýbala se.

Vždyť přece včera říkala, že se to bude učit. Brad trpěl.

Bylo ticho. Žádné tahy křídou po tabuli. Antilopka stála jako socha.

„Máš pěknej zadek!“ zabručel ze zadní lavice Komorous.

„No tak klid!“ reagovala učitelka a obrátila se ke třídě.

Brad jako by dostal kladivem do hlavy.

„Jen si sáhnout!“

Zase ticho. Brad nevydržel. Vymrštil se z přední lavice a několika skoky byl u Komorouse. Shodil ho ze židle na zem, klekl mu na ruce a sevřel ho vší silou. Komorous se nebránil. Měl zkřivený ksicht bolestí, ale smál se.

„Žárlíš, blbečku,“ vysoukal ze sebe.

Incident byl paní učitelkou urovnán a zůstal bez potrestání. Paní učitelka měla Brada ráda. Byl chytrý, vtipný, trochu rošťák. Občas zadumaný. Mimo. Ale tohle bylo už přeci jenom trochu moc. Měla však pro mládí pochopení. Antilopku kvůli tomu odvolala od tabule a Brad ji tak zachránil od nedostatečné. O velké přestávce šel Brad na chodbu. Byl na sebe hrdý. Zmlátil Komorouse, a to by si žádný z kluků nedovolil. U dívčích záchodků stála Antilopka. S Komorousem. Komorous jí něco říkal, vysvětloval, lomil rukama a smál se.

Antilopka na něm visela očima.

„Jestli s ním něco má,“ řekl si pro sebe Brad, „tak už s ní v životě nepromluvím.“

Během deváté třídy Brad hodně vyspěl. Patnáctý rok pro něho byl tím nejdůležitějším rokem v životě. Do jisté míry předznamenal jeho budoucí život. Brzy začal s holkama chodit kouřit. Nejenom že mu to nechutnalo, ale bylo mu po tom špatně, ale chodit tam musel.

Antilopka tam chodila také. Vlastně to celé vymyslel Komorous.

Vždycky po vyučování se šlo na jednu cigaretu do Stromovky a na pokec. S Komorousem se stali docela kámoši. Už mu do Antilopky nedělal. Chodil teď s Irenou. Tenkrát se prodávaly americké cigarety po jedné, a tak vždy pro nejhorší případ Brad nějakou v kapse měl.

Ale člověk si zvykne. Trvalo to tak půl roku a s kouřením se smířil.

S holkama byla sranda a Brad a jeho kamarádi tak získali bez námahy čas, který jim holky věnovaly, protože prostě všichni společně kouřili. A z kouření byly mejdany. Jednou při vyučování paní učitelka přivedla dva pány od filmu.

„Posaďte se,“ řekla. „Tady pan režisér hledá nějaký vhodný typ do svého nového filmu.“ Paní učitelka se na pana režiséra usmála, uklonila se a pohybem ruky mu předala slovo.

„Dobrý den,“ pozdravil pan režisér. Docela sympaťák. Starší, fousatý, mezi zuby neustále žužlal sirku. Jako malou cigaretu.

„Rád bych vám vysvětlil, o co mi jde. Budeme natáčet nový film o dospívající mládeži. Je to taková psychologická sonda do duše mladého muže, jeho první lásky, vztah s rodiči.“

„Kravina,“ zabručel ze zadní lavice Komorous. Všichni se rozesmáli. I Brad.

„Klid!“ vykřikla paní učitelka.

Režisér se nenechal vyvést z míry a pokračoval.

„Hledáme chlapce a dívku tak kolem patnácti. Nemusejí to být žádní krasavci, ale jde nám spíše o typ. Typ takového zadumaného rošťáka.“

„Tak to bych snad byl. Zadumanej sem pořád,“ Komorous a zase smích. A zase paní učitelka.

„Víte, potřebujeme taky někoho zodpovědného, pracovitého, filmování není žádná legrace. I když to tak vypadá. A současně musí mít trochu talentu,“ pokračoval režisér. Paní učitelka přikyvovala.

„My teď předáme slovo zpátky paní učitelce, bude normálně probíhat hodina a nás si vůbec nevšímejte. Budeme chodit mezi lavicemi a trochu si vás prohlídneme.“ Panu režisérovi bylo sotva rozumět. Jak pořád cumlal tu sirku.

Paní učitelka se ujala slova. Byla najednou úplně jiná. Mluvila pomalu, správně intonovala, skládala výklad do dlouhých souvětí, až se v nich člověk ztrácel. Asi taky chtěla hrát ve filmu.

„Nějaký učitelky tam budou muset hrát taky,“ pomyslel si Brad.

Byla hodina literatury, nic moc zajímavého, člověk málem usínal.

Bradovi se zavíraly při tom monotónním výkladu oči. Začali mu splývat staročeši, mladočeši a láčkovci. Pojednou ucítil ruku na svém rameni. Lekl se. Přistihli ho. Spí. Křečovitě otevřel oči, aby dokázal, že nespí. Chvíli ještě trvalo, než se zorientoval. Nad ním stál fousatý chlap se sirkou v puse.

„Toho chlapce bychom vyzkoušeli, paní učitelko, jestli dovolíte,“ řekl.

„Jistě, pane režisére,“ přikývla mile učitelka.

A tak Brada odvedli do prázdné třídy na pohovor. Ptali se na všechno. Jak se učí, jestli by ho to filmování zajímalo, přednesl jim nějakou básničku, tedy vlastně báseň, kterou mu dali v textu, dlouhou, komplikovanou, takovou nějakou surrealistickou, protože jí vůbec nerozuměl. Celé to trvalo asi půl hodiny. Pan režisér byl spokojen. A tak byl Brad pozván na konkurs, kde musel porazit ještě několik vybraných protivníků, aby mohl hrát hlavní roli ve filmu, o kterém ale vůbec nic nevěděl.

Půl roku Brad nechodil do školy. Natáčel film. Režisér si Brada vybral do hlavní role ve filmu. Paní učitelka na něho byla hrdá. Docela bomba pro patnáctiletého kluka, ne tak pro něho. Byl přecitlivělý na své okolí. Neustále musel dávat pozor, aby si někdo nemyslel, že je díky tomu nafoukaný, nepříjemný, drzý nebo přehnaně sebevědomý.

A tak byl slušný, nesmělý a poctivý. Brad přistupoval poctivě i k samotnému filmování. Scénář byl napsán tak, že ho vlastně samotného vystihoval. Brad hrál sám sebe. Žádný talent nepotřeboval. Nebyl žádný herec. Tolik rozumu ještě měl a uvědomoval si to. Někdy až moc. Zejména v souhře s jeho filmovou partnerkou, malou drobnou holčinou se zrzavými vlasy a dlouhým spleteným copem. Ta hrála zase pořád. Připadala mu afektovaná a Brad nechápal, proč když on hraje hlavní roli, se s ním režisér neporadil. Mohl vybrat třeba přece Antilopku. Ani ji nezkusil. Brad dělal, co mohl. Vydoloval ze sebe všechno, co si myslel, že by mohlo být herectví, aby předstíral, že se do afektované holčiny s dlouhým copem zamiloval. Asi mu to šlo, protože režisér nic neříkal a byl spokojený. Na place si vždycky vedle ní připadal jako trouba. Ale asi to tak režisér chtěl. Brad to ani neuměl jinak. Závěrečná scéna ovšem byla katastrofa. Byl to poslední natáčecí den. Na place byla velká dřevěná točna, Brad s holčinou tam měli stát, objímat se, jako že dokonalé porozumění, láska, svítící zasněné oči, hlazení, prostě všechno, co k takovému finále filmu o dospívající mládeži patří. Brad byl úplně v prdeli. Už od rána s ním nic nebylo. holčina s tím problém neměla. Ačkoliv jí v rámci své pravdomluvnosti už asi třikrát řekl, že se mu nelíbí, že je ošklivá a blbá, přesto scénu zvládala bravurně. Byla to rozená hérečka. Byla tvrdá. Brad byl měkkejš.

Prostě to nedokázal přenést přes srdce. Prostě na to neměl talent. Byl to Brad a ne nějaký kokot. Mnohokrát tu scénu opakovali. Bylo to na několik kamer, takže se točna točila a kolem nich pobíhalo několik kameramanů a sbírali detaily. Ty Bradovy sebrané detaily byly nepoužitelné. Režisér zastavil natáčení.

„Pojď sem,“ zavolal si Brada.

Brad sestoupil z točny. Režisér ho vzal kolem ramen a šli ke cateringu. Takový jídelní vozejk. Během natáčení se nesměl čepovat alkohol.

„Dáš si panáka?“ zeptal se režisér Brada a posadil se na umakartovou židličku za umakartový stolek. V puse pořád žužlal tu sirku.

Brad si sedl proti němu. „Jo,“ řekl. Svalil se do židle. Režisér objednal dva rumy. Bradovi se práce režiséra líbila. Zdálo se mu, že režisér může všechno.

„Nesmíš to na mě prásknout rodičům. Měl jsi už někdy panáka?“

„Jo.“

Na stole přistály dva panáky.

„To si nesmíš tak brát, rozumíš,“ začal režisér a skrz sirku vytáhl polovinu panáka do pusy. „To je jenom taková hra. hra na skutečnost.“

„Jo.“

„Tak to do sebe loupni,“ pobídl ho režisér. „Nemáme zase tolik času.“

Brad do sebe nalil panáka rumu na jeden zátah.

„No vidíš,“ řekl spokojeně režisér. „Je to jenom taková hra,“ pokračoval. „Tady jsi za herce. Já vím, že jsi citlivý kluk, proto jsem si tě taky vybral, ale tady toho citlivýho kluka hraješ, rozumíš. To nejsi ty. Tady nemáš na vybranou. Podívej, jak holčina se snaží. A ty to musíš zahrát taky. I když se ti nelíbí.“

„Jo.“

„Herci jsou jenom loutky. Tu a tam nějaký ten umělec, na kterého musí člověk brát zřetel, ale to je jeden z tisíce.“

„Jo,“ pokračoval Brad.

„A hlavně to nejsi ty. Ani nemůžeš být. Ty musíš dělat to, co se ti řekne.“

„Ale já to přece vím,“ opáčil Brad.

„Máš nějakou holku?“

„Nevím.“

„Jak nevím…“

„No, asi mám.“

„Tak si ji představ. Místo tý mladý slepičky, co nemáš rád. Umíš si ji představit?“

„Ještě jednoho,“ řekl Brad.

Režisér objednal Bradovi ještě jednoho panáka rumu. Brad ho vypil zase najednou.

„Teď už jo,“ řekl, „Ale musíme rychle.“

Film měl premiéru ve velkém kině ve středu Prahy. Tehdy to bylo něco, tolik filmů se netočilo, byla to událost. Nikoho ze spolužáků tam Brad nepozval, aby si nemysleli, že se vytahuje, ale Antilopku pozval. Souhlasila! Premiéra byla ve velkém kině v historickém centru Prahy. Brad jako hlavní představitel dostal velkou kytici. Bylo mu to příjemné. Poprvé si uvědomil, jak málo práce stačí odevzdat a jak nepřiměřenou pozornost to může přinést. Kytici hned hodil Antilopce do klína. Seděla v první řadě. Oči jí zářily, na sobě měla dlouhé společenské šaty. Potom ji vzal, koupil litrovou láhev levného vína a chodil s ní po té krásné staré Praze až dlouho do noci. Předávali si láhev od úst k ústům, ale pil jenom on, tak jako i mnohokrát později.

A tak se to stalo. Antilopka táhla velkou kytici od něho i jeho samotného. Bylo mu špatně. Zvracel mezi auty, na kraji chodníku, v tmavých zákoutích historických budov. Praha byla tehdy v noci poloprázdná, spoře a citlivě osvětlená. Nakonec si vzali taxíka a Janička ho odvezla domů. Dobře to s ní tenkrát sfoukl, jen co je pravda.

Antilopka.

Právě v té době Brada rodiče vzali do pedagogicko-psychologické poradny, aby tamní odborníci zjistili, v čem vyniká, na co by se hodil, co by měl jít studovat. Po mnoha testech, vědomostních, inteligenčních i logických, si Brada paní doktorka zavolala a před sebe na stůl hodila výslednou tabulku.

„Takovou jednoznačnou volbu jsme tady už dlouho neměli,“ řekla a usmála se na něho.

Tabulka měla několik parametrů, které zachycovala, ale jedna křivka byla červeně zdůrazněna, zdaleka převyšovala i předtištěné mantinely tabulky.

„Vidím tady vysoký potenciál pro matematiku, fyziku a logické myšlení. Váš syn by měl jít studovat jadernou fyziku, matematiku nebo něco podobného,“ podívala se na Bradovu matku. Ta koukala.

Tak moc zase svému synovi nevěřila.

Brad byl hrdý.

„Matematiku?“ zeptala se nejistě matka. Vždycky si spíš představovala, že z Brada bude doktor, právník, možná nějaký umělec, snad herec. „To má asi po tatínkovi,“ zkonstatovala.

„Ano, matematiku, fyziku, prostě něco exaktního, přírodní vědy, váš syn má vysoký logický potenciál.“

Matka poděkovala, Brad poděkoval a do několika dní přišel s naprosto nesouvisejícím návrhem, že by chtěl jít na konzervatoř. hrál v několika dětských filmech a potom jednu hlavní roli, která ho proslavila, a tak usoudil, že by to byla asi nejsnazší životní cesta. Jako že má našlápnuto, a byla by škoda to zahodit. Filmování ho sice moc nebavilo, byla to vlastně otrava, ale tak nějak si říkal, že by to mohl zkusit. Nejsnazší cesta. Takhle velcí fyzikové ani matematici nerostou. Otec to zavrhnul jedním rázným ne, a tak Brad studoval na gymnáziu, kde nevynikal ale vůbec v ničem, flákal se a užíval si.

V té době totiž Brad objevil muziku a knížky. Topil se v nepřiměřených pocitech, četl prokleté básníky, existencionalisty, ruskou klasickou literaturu, potom se zase házel do pohody a Steinbeckovy novely Na plechárně, Sladký čtvrtek a Pláň tortilla se staly jeho biblí.

Zmítal se zleva doprava a zase zpátky. Život mu zásadně ovlivnil pražský rockový klub spojený s příjemnou zahradní restaurací nahoře v Dejvicích. Jmenoval se „Go!“. Jednoduše, krátce, výstižně. Běž si, kam chceš, hlavně pořád běž, nezastavuj. Go, go, go! Brad navštěvoval „Go!“ celou střední školu. Naučil se pít pivo, vést filosofické řeči, smát se, být ironický, válet se během teplých letních nocí s několika kámošema a kámoškama v parku, pít u toho levný víno, hrát na kytaru, hrát bigbeat, vychutnávat si to, jezdit na rockový festivaly, na čundr, spát pod širákem, ožralý, s děvou, být Antilopce nevěrný, hulákat, spát tři hodiny denně, flákat se, pít tři dny v kuse, kašlat na školu a na učení. Jeho odklon od exaktních věd, od matematiky a fyziky, byl absolutní, jeho příklon k bohémskému životu byl překvapující. Pro něho i jeho okolí. O kolik jednodušší bylo ležet na louce, dívat se na hvězdy, upíjet víno a jen tak si filozofovat. Antilopka s ním do „Go!“ chodila zřídkakdy, a to spíše odpoledne, jen tak si posedět a poklábosit. A potom na něho čekala v levném bytě, který si spolu pronajali, a lízala mu rány. Starala se o něho, snad s jakousi moudrostí, která předpokládala jeho brzký návrat. Brad měl kapelu, křičel do mikrofonu, skládal písničky a třískal do kytary nebo hrál na piano. Měli koncerty po celé republice, po malých klubech, žádné stadiony, ve všech městech na ně chodil stejný typ posluchačů, typ jeho kumpánů, typ pijanů z rockového klubu „Go!“, literátů, malířů, básníků, skladatelů, filozofů a vůbec umělců. Na saxofon s nimi tenkrát hrála mladá Ruska, která studovala v Praze. hrála výborně. Byla výstřední, asi o tři roky starší než Brad, ale když se do toho zakousla, publikum padalo ze židlí. Tak to uměla. Irina Konstantinovna Morozovová. Takový jméno měla. Brada ta tři jména vzrušovala. Ten rozparek na její sukni. Ty boky, ten houpavý krok, ten záklon, ten šišlavý jazyk, a ten nátisk na saxofon, to je přece krása. Pro Brada to bylo období nevázanosti a volnosti. Období marihuany a alkoholu, období přezíravosti reálného života. S Irinou Konstantinovnou trávil vášnivé noci, Brad se naučil rusky, tak moc ji obdivoval. A potom přicházel domů a jeho dobrá Antilopka mu lízala rány. Tak to trvalo několik let. Do jeho milovaného klubu „Go!“ chodil starší chlapík v tmavém klobouku. Vždycky když tam nikdo moc nebyl a když měl chlapík náladu, seděl u piana a hrál. Pianista. hrál dost dobře, ale s nikým se nebavil. hrál sám pro sebe a pro těch pár, co tam seděli. Většinou to bylo odpoledne. Mnohokrát Brad s Antilopkou jen tak seděli, popíjeli a poslouchali ty jeho jazzové příklepy, kterými si formoval a posiloval svoji vlastní duši. To bylo znát. A potom tam seděl Brad sám. Ani neví, jak se to stalo. Chlapík ani Antilopka se tam už nikdy neukázali. Odešla s ním. Brad nevěděl ani kam, ani proč, ale už ji nikdy potom neviděl. Jazzového chlapíka také ne.

Seděl v klubu sám a v hlavě mu zůstaly pouze ty jazzové příklepy.

Univerzita, na kterou nastoupil po gymnáziu, byla opět snazší cestou, a tak se z Brada po dalších pěti letech stal jakýs takýs novinář.

Jeho krédem se stalo to, že se musí dostat na druhou stranu pomyslného mikrofonu. Klást otázky mu přišlo podřadné. Chtěl na otázky odpovídat. Věřil si. Téměř třicet let se tím poté živil. Občas otázky kladl, ale většinou odpovídal.

Brad měl na univerzitě spolužačku Líbu. Taková snaživá židovská dívka. Snahu měla. Angažovala se, a tak měla před sebou vyhlídku slibné budoucnosti. Taková šedá myš. Co břehy mele. Ale Brad ji měl docela rád. V období, kdy se pohyboval mezi drogami, alkoholem a náhodnými známostmi, mu často poskytla na studentské koleji, kde bydlela, zázemí na to, aby si mohl vylízat rány. Nikdy spolu nic neměli, ačkoliv se k tomu několikrát schylovalo. Ona vždycky věděla, co dělá. Jistila si Brada pro případné příští události a příležitosti, ale to Bradovi nedocházelo, a tak k ní přicházel a zase od ní odcházel a necítil se být jí ani vděčný, ani zavázaný, ale na druhou stranu, na Líbu mu nikdo nesměl sáhnout. Tedy obrazně sáhnout. Brad nikdy nevěděl, jestli Líba s někým chodí, nebo nechodí. Nikdy neviděl žádného jejího partnera, ale ona se ani nikdy netvářila, že by strádala. Nikdy před ním neuronila ani slzu, nikdy se mu s ničím nesvěřila. Nikdy neměla žádný vážný problém a nikdy nepotřebovala opravdu poradit. Byla to silná osoba, byl to přístav, který bez velkého a vřelejšího citu dokázal zajistit to, co Brad v té době potřeboval.

Líba byla zosobněním všeho, co Bradovi chybělo. Jí zase chyběl vtip, nadhled, myšlení nadrobno, vychutnat si tu chvíli, která právě probíhala. Dát si jointa, pustit si muziku, obejmout se a cítit. To Líba neuměla a asi ani umět nechtěla. Po ukončení univerzity se Líba propadla někam do neznáma a několik let tam zůstala. Brad o ní nevěděl vůbec nic. Ale nescházela mu. Velice brzy se Líba zase objevila a začala nekompromisní podnikatelskou kariéru. Po dvaceti letech úspěšného pohybu v mediálním byznysu se stala ředitelkou velkého mezinárodního domu zaměřeného na bulvární tiskoviny.

Později prý nejvlivnější mediální ženou. Byla sveřepá. Přizpůsobivá a úskočná. Ale nikdy vůči Bradovi. Měla pud sebezáchovy otevřený na všechny strany. Brad s Líbou se stali kolegy. Kolegové novináři.

Na opačných koncích novinářské hierarchie. Brad novinařinu tvořil, Líba ji utvářela. Spolužačka Líba.

V padesáti si Brad spočítal několik důležitých základních bodů, ze kterých mohl vycházet. Tak za prvé byl relativně zdravý. Když bude mít štěstí, může přežít ještě dalších dvacet třicet let. Za druhé je jasné, že život, který žil doposud, už žít dál nemůže. Zničilo by ho to daleko dřív než za těch předpokládaných dvacet třicet let. Za třetí oněch dvacet třicet let je dostačující doba na to, aby se ještě pokusil ospravedlnit svou existenci na tomto světě. A za čtvrté získal dostatečné životní zkušenosti na to, aby se stal pokorným, empatickým, aby pochopil, že nic není náhoda, že každé mrknutí okem má svůj smysl a že člověk, pokud na to má, musí rozdávat. Brad už se musí věnovat jenom tomu, co pro něho má nějaký smysl. Co ho posílí a co ho může případně ještě nějak rozvinout. A tak začal studovat fyziku. Onu fyziku, na kterou ho tehdy po testech upozornila paní pedagogicko-psychologická poradkyně. Spočítal si, že pokud bude skromný a bude charitativně krmit jenom žebrácké psy, vydrží se svým hranatým mercedesem i několik let. Několik let studia. Brad, ačkoliv mu bylo padesát, vypadal pořád svým způsobem jako zestárlý student. Štíhlý, černovlasý, krátce střižený, fousy ledabyle pokrývající tvář. Lehce prošedivělý. Někdy zarostlý, to když na něho přišla přemýšlivá a on se pohroužil sám do sebe. To potom vypadal jako muž lesa. A brejličky. Nejdřív jenom taková rozpustilost, postupem času nutnost. Ale jenom na čtení.

Začal si tedy sbírat podklady a materiály, přihlásil se na přírodovědeckou fakultu a ve svém pražském bytě v Dejvicích si upravil jeden pokoj jako studovnu. S ušatým křeslem. Samé takové věci, které dělají člověku radost. A zahloubal se do kvantové fyziky. Do fyziky, která se snaží už od dob Alberta Einsteina vysvětlit onu otázku všech otázek. Proč tady jsme? Ve spojení s filozofií se z toho dá vytvořit krásný vnitřní svět.

Bradův příchod na první přednášku na přírodovědecké fakultě byl opravdu úsměvný. Několik studentů a studentek dokonce povstalo, protože si myslelo, že přichází nějaký nový profesor. A to přesto, že na univerzitě už se při příchodu pedagoga nevstává. Sedl si v posluchárně úplně dozadu nahoru, aby měl veškerou tu akademickou obec před sebou. Poté přišel opravdový profesor, tedy docent Chlum. Přednáškový sál utichl a on se na Brada dlouze zadíval. Byl to starší pán, tak kolem sedmdesátky.

„Přejete si prosím?“ zeptal se Brada. Celá posluchárna se na něho otočila.

Cítil se jako malý kluk. Zase jako ten zlobivý student, kterým byl zejména během gymnaziálních studií.

„Jsem student,“ odvětil Brad hlasitě, aby to hezky zaznělo posluchárnou.

„Vypadáte spíše jako náhodný kolemjdoucí, který se sem přišel ohřát,“ zasmál se docent Chlum.

Studenti zašuměli a Brad vstal a šel k docentovi. Z kapsy vytáhl index a hrdě mu ho předložil. Ten se na něj podíval a pokýval hlavou.

„Chcete studovat fyziku? Nezačal jste nějak pozdě?“ zeptal se.

„Začal,“ odvětil Brad a očkem pohlédl na posluchárnu plnou studentů, kteří byli tímto výstupem pobaveni.

„Ale mám to povolené. Chodit na vaše přednášky. Platím si to, protože jsem už mírně překročil věkovou hranici určenou pro studium na univerzitě.“

Posluchárna se lehce a pobaveně zasmála. Docent Chlum nehnul ani brvou a přistoupil na hru, kterou mu Brad nabídl.

„Co chcete studiem fyziky dokázat, mladíku?“ byl vtipný. Studenti se váleli smíchy.

„Co budu moci, pane docente,“ odvětil Brad, „ve svém věku snad už jenom to, abych nalezl klid ve své duši a nějak si ten klid zdůvodnil. Studium fyziky mi doufám pomůže najít odpovědi na několik základních existenciálních otázek. Přičemž jedno univerzitní vzdělání humanitního charakteru jsem už v mládí absolvoval. To mi ale nepomohlo.“

„Správně, chlapče,“ docent Chlum se otočil na posluchárnu a s prstem nahoru, tak trochu komediálně, trochu vážně prohlásil ke studentům:

„Tady z pana studenta s počínajícími šedinami si vezměte příklad.

Trvalo mu to, ale došel k tomu podstatnému. Vy jste dostali tu možnost dřív, jako mladí. Važte si toho. To ovšem neznamená, že on nepostupoval lépe než vy.“

Vrátil Bradovi index. Usmál se na něho, on se usmál na docenta Chluma. Postupem času se z něho vyklubal výborný chlapík a stali se přáteli. Byla s ním dobrá řeč a hodně se toho vzájemně od sebe naučili. Vedli dlouhé diskuse, v nichž mu Brad jeho přesně vymezený pohled na svět, který mimochodem hltal, obaloval základy filozofie a tak trochu se snažil ho humanizovat. Zlidštit. Ale to bylo až mnohem později. Pro tentokrát si vzal svůj index a způsobně se zase posadil do zadních horních lavic posluchárny. Za milých úsměvů jeho mladých spolužaček.

Brad věděl, že jeho studium není samoúčelné. Pochopil to hned během prvního půl roku vstupu do problematiky kvantové mechaniky, který u docenta Chluma absolvoval. V kvantové mechanice byl docent světově uznávanou kapacitou. Věřil na vesmírný princip, který si sám definoval, respektive poskládal z už existujících a vyřčených pravidel. Nazval ho Velkým principem. Tvrdil, že je to základní princip všeho. A nejspíš měl pravdu.

„Můžeme si ho představit jako obrovskou medúzu, která se volně vznáší v prostoru a svým deštníkem pokrývá veškeré jsoucno. Vlní se, je v neustálém pohybu a svými dlouhými a tenkými chapadly, kterých je nekonečně mnoho, vyrovnává jednotlivé disproporce života a světa, které se kde objeví,“ vysvětloval docent Chlum studentům.

„Vyrovnává je proto, aby se nepřevrátila svým těžištěm dolů, tedy na pomyslná záda, a nezhynula. Každé naše slovo je součástí tohoto principu a každé naše slovo má patřičnou odezvu v jakémkoliv jiném bodě všeho jsoucna, světa, Vesmíru. Každé naše slovo musí být vyváženo jinde a někým jiným. Každý náš pohyb odráží pohyb někoho jiného, který proběhne bez našeho vědomí kdesi na opačné straně pomyslné medúzy, avšak řízen vědomím a inteligencí Velkého principu.“

Docent Chlum byl kvantový fyzik. Inovativní. Byl to vědec. Vymýšlel ucelený systém běhu světa. Měl ambici vymyslet teorii, která naváže na všechny teorie světa a sjednotí je. Jako to umějí náboženské systémy v oblasti ducha, tak to chce docent Chlum postavit v oblasti vědy. Není první. Ale on to prostě chce dokázat.

„Lidské civilizace se vyvíjejí po spirále,“ říkal na svých přednáškách. „Ale ne po takové, kterou prezentoval Bedřich Engels. Moje spirála je jiná. Má svůj konec tak, jako má svůj konec každá civilizace. Moje spirála se postupně zužuje, až se zcela narovná. Trčí do výšky jako rovný drát. Ustálí se v nějakém rovnovážném bodě, do kterého dospěje, a v něm spočine po nějakou, nejlépe nekonečně dlouhou dobu. To je ideální graf civilizace, která jednou ovládne celý Vesmír. Taková civilizace však zatím nenastala. Zatím se všechny nám známé civilizace zhroutily. Musíme být trpěliví. Čekáme.“

Brad byl přednáškami nadšen. Nebylo pilnějšího žáka než Brada.

S docentem se spřátelil a vedli spolu sáhodlouhé diskuse o všem, co jim přišlo důležité, a pokoušeli se najít odpověď na otázku všech otázek: „Proč tady jsme?“

Brad však věděl, že život se nepohybuje pouze v obecných kategoriích velkých principů. Život, ten, který nás vytváří a dává nebo bere nám sílu, je kolem nás, v našich prstech, v našem vědomí. Je potřeba si ho užít. Nasávat drobnosti, které nás obklopují a dokáží nám udělat radost. Brad měl pohodlný velký byt v Praze Dejvicích a v něm jedno staré ušaté křeslo, do kterého když se zabořil a otevřel si noviny, zapomněl na všechny strasti světa. Sám byl novinář, a tak si vychutnával legrácky svých bývalých kolegů, kteří dokázali z mrtvé akvarijní rybičky udělat kauzu na tři dny. Takový byl svět, takové byly potřeby čtenářů.

„ Za uplynulých 25 let klesl počet spermií u mužů o 60 procent. Pokud bude pokles pokračovat, za dalších dvacet let se bude až polovina dětí rodit ze zkumavky. V roce 2060 pak mohou být muži zcela neplodní.

Může přijít tzv. ROK NULA. Co je příčinou problému, vědci přesně nevědí. Hovoří se o znečištěném prostředí, příliš těsném prádle, špatné stravě, stresu i narůstajícím elektronickém smogu z počítačů a mobilních telefonů,“ četl Brad.

Usmál se a zakroutil hlavou. V mládí jeho generace vždycky všichni měli problém spíše opačný. Jejich spermie je svou čiperností natolik ovládaly, že vyli jako ti vlci. Jejich největší obava byla, jen aby proboha nepřivedli tu svou slečnu do jiného stavu. Nebo ještě hůř, nějakou tu náhodnou známost. Všichni měli dobrých spermií nazbyt.

A když se spermie chytla, přišel problém. Nebo láska na celý život.

„A tak to musí přece zůstat,“ řekl si v duchu Brad.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

l.