Jožo Nižnánsky

ČACHTICKÁ PANÍ

PŘÍBĚH HRABĚNKY BÁTHORYOVÉ

Ukázka z elektronické knihy

Tato publikace ani žádná její část nemůže být reprodukována nebo přenášena jakýmkoli způsobem včetně mechanického, fotografického či jiného záznamu bez předchozího souhlasu autora a nakladatelství. Práva autorů jsou vyhrazená.

Jožo Nižnánsky

Čachtická paní

Vydalo nakladatelství Petrklíč s.r.o., jako svou 278. publikaci v roce 2007.

Redakční spolupráce:

Alena Zatloukalová

Grafická úprava a sazba:

Jan Procházka

Studiové zpracování:

František Kapasný

Návrh obálky:

Miloslav Havlíček

Ilustrace:

Leon Svobodník

Tvorba e-knihy:

Martin Koumal

grafik-koumal.cz

© Nakladatelství Petrklíč

© Eva Jánošíková-Nižnánska

© Ilustrations Leon Svobodník

Nakladatelství Petrklíč s.r.o.

Pod Jarovem 18 Praha 3 130 00

tel.: 604608127

tel.: 603182483

mail: petrklic@petrklic.info

web: www.petrklic.info

Distributoři našich knih:

Pemic Ostrava

Euromedia Praha

Pavel Dobrovský Praha

NS Středokluky

Krameriova K. D.

Kosmas Horoměřice

ISBN (tištěná): 978-80-7229-382-7

ISBN (ebook-ePub): 978-80-7229-725-2

ISBN (ebook-mobi): 978-80-7229-726-9

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

1

Ve stínu popraviště

NEČEKANÝ NOČNÍ HOST

Senior Jan Ponicenus-Ponický, duchovní evangelické církve v Čachticích, slova božího neúnavný kazatel, opouštěl jednoho pozdního březnového večera roku 1610 čeledník ve velkém rozrušení.

Turci prý už zas od jihu napadají severní končiny a loupí. Nikoli z pašova rozkazu, ale jen tak na vlastní pěst, bez vědomí vezírů, kteří se snaží alespoň navenek zachovávat příměří, uzavřené po Mohamedově smrti v ústí Žitavy. Turecké hordy se bez ohledu na klid zbraní z ničeho nic přiřítí jako vichřice, odvlečou vše, co unesou, zprzní dívky, odeženou dobytek.

Ale lid nehledá u Jana Ponicena útěchu jen v těchto obavách. V čeledníku dnes opět uslyšel spoustu strašných historek ze zámku. Farníci vykládají neuvěřitelné věci. Bylo by snad možné, že by tady, sotva na skok od fary, ušlechtilá, vznešená, bohatstvím oplývající čachtická paní bez rozpaků hubila dívčí životy a pošlapávala všechny boží i lidské zákony?

Ne, to není možné. To jsou jenom pomluvy, osočování poddaných, reptajících proti přísné paní.

Zahleděl se do bázlivě blikající svíčky na těžkém dubovém stole a vzpomínal na všechny otázky, na které měl v čeledníku odpovídat věřícím, hledajícím světlo a jistotu.

Nad Čachticemi zuří hrozný vítr. Březnový vítr, ještě chladný, ale již s dechem jara. Chvílemi se vztekle zahryzává do okenic fary a Jan Ponicenus občas zvedá hlavu a upírá zrak do okna, jako by odhadoval, odolají-li okenice náporu.

Ve všech chalupách teď panuje neklid – vířilo farářovi hlavou. Z oken do tmy vyhlížejí ustrašené zraky. Lid věří, že kdesi opět dokonává čarodějnice.

Zlí duchové se na ni sápou, trhají jí vnitřnosti, škubou jazyk. Příroda se chvěje, vichr divočí, zem se třese, nad zemí poletují havrani a úderem půlnoci vykopou čerti na hřbitově hrob, ve kterém tělo čarodějnice nikdy neshnije. A kdo dokáže říci, jestli to, v co věří lid, je pravda? Jsou čarodějnice? Může žena obcovat s Ďáblem? Je možno o tom pochybovat, když po celém světě šlehají k nebi plameny hranic, na kterých hasnou životy tisíců a tisíců čarodějnic, odsouzených k smrti upálením? A to světskými i církevními zákony. Mohli by se snad mýlit církevní i světští zákonodárci a v nejlepší shodě ničit lidské životy?

Když vichr na chvíli zkrotl, vytrhl Jana Ponicena ze zamyšlení blížící se rychlý koňský dusot. Překvapen a zvědav, co to může být za jezdce, zvedl oči k oknu, jako by zapomněl, že pevnými okenicemi nepronikne ani nejbystřejší zrak. Vtom dusot ztichl a někdo prudce zabubnoval na okenici.

Jaký to může být nečekaný host? Je to odvážný loupežník, či zlodějský Turek? Přemohl strach, sundal ze stěny pistoli, otevřel okno a pak opatrně a jen trochu také okenici.

Z místnosti padl do ulice úzký proužek světla a ozářil statnou postavu jezdce na koni. Byl štíhlý, rozložitý v ramenou, na hlavě klobouk se širokou střechou, až po škorně zahalený černým pláštěm.

Když Jan Ponicenus rozeznal tvář, strašidelně bledou v matném světle svíčky, trhl sebou překvapením. Ještě víc odchýlil okenici, vyklonil se z okna a zblízka si jezdce prohlédl.

„Jsi to vskutku ty, Jane Kalino? Neklame mě starý zrak?“ ptal se zaraženě.

„Ano, jsem to já,“ odpověděl jezdec hlubokým basem. „Odpusťte mi, duchovní otče, že vás vyrušuji tak pozdě. Před čtyřmi lety jsem s vaším požehnáním odcházel do světa a teď, po čtyřech letech, se k vám vracím.“

„Jenom tišeji, synu, a honem dovnitř! Běda, uvidí-li tě nějaký špeh!“

Farář přitáhl okenici, zavřel okno, zavěsil pistoli na zeď a spěchal ven.

Tiše otevřel vrata. Jezdec do nich vklusal a seskočil z koně. Farář ho beze slova objal a pak odvedl koně do stáje. Vzbudil spícího pacholka, aby opatřil koně, a vrátil se k hostovi. Vzal ho pod paží a tiše zavedl do světnice, aby nikoho v domě nevzbudili. Vyzval ho, aby odložil plášť a klobouk. Přesvědčil se, jsou-li okno a okenice dobře zavřeny, a pak zamkl dveře.

„Musíme být opatrní“, řekl, když usedl ke stolu proti svému hostu. „Ale pověz, proč ses vrátil? Což jsi mi neslíbil, že se ve vlastním zájmu nikdy do Čachtic nevrátíš?“ Dobrácká tvář, lemovaná šedinami, zpřísněla.

„Nemohl jsem jinak, otče, musel jsem se vrátit, třebaže mě váš vzácný přítel magistr Eliáš Ursíni, profesor wittenberského vysokého učení, zrazoval. Mimochodem, co nejsrdečněji vás pozdravuje. Byl mi laskavým rádcem ve všech obtížích, a když bylo třeba, nepomáhal mi jen radou, ale i skutkem. Vám, důstojný otče, jsem zavázán, že jste mě právě k němu doporučil. Vzkazuje vám, že vás snad už velmi brzo překvapí svou návštěvou.“

„Jakže? Chce se rozloučit s učitelováním?“

„Ne. Jen snad změní působiště. Hraběnka Kateřina Pálffyová, která nedávno založila evangelické gymnázium v Bánovcích, ho chce pověřit správou školy a využít tak jeho bohatých a vzácných zkušeností. Superintendent Láni mu to také doporučuje. Vím, že teď už neodolá touze uvidět svou vlast, s níž se rozloučil před dávnými lety.“

„Magistr Ursíni ti dobře radil a měls ho poslechnout. Což jsi zapomněl, že podle zdejších obyčejů tě v naší zemi čeká trest smrti?“

„Vím otče, ale ani to mě neodradilo.“

„Měj se na pozoru. Čachtické panstvo vypsalo dvě stě zlatých odměny za tvé dopadení. Za zvonící denár tě v těchto zkažených dobách zradí i nejlepší přítel.“

„Mě nikdo tak lehko nedostane, tím jsem si jist. Učil jsem se ve Wittenbergu nejen vědám a jazykům, ale i tomu, jak si poradit s protivníkem,“

sebevědomě se napřímil a po tváři mu přeběhl spokojený úsměv. „Není zbraň, se kterou bych se nedovedl ohánět, a i beze zbraně by se mnou mělo hezkých pár chlapů dost práce!“

Farář si zálibně měřil mladého hosta. Pod přiléhavým šatem se mu rýsovalo otužilé tělo jako ze železa.

„Abys té síly a zdraví měl ještě víc, synu, posilni se požehnaným nektarem z našich vinic,“ usmál se farář a sňal z poličky džbán a dvě sklenky.

Nalil do nich perlivé čachtické červené víno, které bylo právě tak proslavené jako žilinské.

Host vyprázdnil sklenku jedním douškem a zachmuřil se. Světle modré oči mu ztmavly, když je obrátil k dobrácké tváři Jana Ponicena.

„Důstojný otče,“ řekl, „už se neudržím, abych nevyslovil otázku, která mi po celé čtyři roky, od chvíle, co jsem na útěku překročil hranice naší země, hlodá v srdci. To mě přinutilo k návratu, třebaže mě tu snad očekává zkáza. Co je s mou matkou a sestrou? Nestihla je panina pomsta?“

Jan Ponicenus se poplašeně podíval na hosta.

„Řekněte mi plnou pravdu! Jsem přichystán i na tu nejkrutější skutečnost.“

Farář promluvil zvolna, jako by váhal:

„Tvá matka je živa a zdráva. Paní ji už přestala pronásledovat. Smířila se i s tvým osudem, protože jsem ji stále ujišťoval, že se ti dobře daří!“

„A sestra?“

„Magda,“ odpověděl farář s největšími rozpaky. „Buď silný, synu, pravdu ti zatajit nesmím. Kdyby ses ji nedozvěděl ode mě, řekl by ti ji někdo jiný.“

„Je mrtvá?“

Nejistota a chmurná předtucha ho tak rozčilily, že mimoděk vyskočil, jako by chtěl ze sebe setřást drtící břemeno.

Vstal i Ponicenus, s otcovskou něhou mu položil ruce na ramena a odpověděl:

„Nevím.“

„Žije?“ zeptal se Jan Kalina se zábleskem naděje v duši. „Co se s ní stalo?“

„Před třemi dny zmizela beze stopy…“

ZÁHADY ČACHTICKÉHO ZÁMKU

Jan Kalina po této zdrcující zprávě klesl na židli jako zasažen bleskem.

Protáhlou, bledou tvář, lemovanou černými vlasy, obrátil k mihotavému plamínku svíčky, jako kdyby doufal, že mu plamen pronikne také do duše a rozptýlí tmu, která se v ní rozhostila.

„Zmizela beze stopy,“ opakoval. „Byl jsem připraven na zlé zprávy, důstojný otče, ale tato je ze všech nejstrašnější. Kdyby zahynula násilnou smrtí, mohl bych ji pomstít. Ale takhle se na mě šklebí záhada a nejistota.

Jak zmizela? Kdo v tom má prsty? A byť už je kdekoliv, žije ještě?

Neukončila její život zločinná ruka?“

Pod přívalem mučivých otázek svěsil hlavu a umlkl. Ale hned zas ožil a prudce v něm vzplála potlačovaná nenávist a zloba.

„Ale vím,“ řekl, „že pro odpověď na tyto otázky nemusím chodit daleko… Stačí zajít do hrdého zámku a zabušit tam na vrata.“

„Synu,“ vzrušeně zvolal farář, „mlč, ukryj své podezření do nejtajnějších koutů svého srdce!“

„Proč, důstojný otče? Snad jste se nestal obhájcem hraběnky Alžběty Báthoryové? Nebo ze strachu ochabujete v boji za právo a spravedlnost?“

„Ne, synu, nemyl se,“ řekl farář už zas klidně. „Varuji tě a radím ti, abys mlčel, protože nemáš jiné východisko. Rozvaž své postavení: jsi poddaný a jako takový člověk bez jakéhokoli práva jsi použil násilí vůči zástupcům panské moci. Zákon, vynesený po potlačení Dóžova povstání, tě pokládá za vzbouřence. A víš, jak trestá vzpouru. Navíc jsi bez povolení vrchnosti, tedy čachtické paní, opustil její panství. Víš, že poddaného často stihne trest už jen za to, že přejde na cizí pozemek. A tys utekl za hranice a tam ses zdržoval po celé čtyři roky.“

Jan Ponicenus se na chvíli odmlčel, zamyšleně se před sebe zahleděl a pak řekl vážným hlasem:

„Víš, co tě čeká, když tě někdo prozradí? Jak se máš ukrýt, neodolá-li někdo svůdné odměně? Nad tebou se, synu, vznáší stín popraviště a ty chceš ještě víc rozhněvat Alžbětu Báthoryovou, na níž závisí tvůj život?

Bylo by to od tebe nerozumné. A konečně, čím můžeš zdůvodnit své podezření, že rozřešení záhady, jak zmizela tvá sestra, je nutno hledat na zámku?“

„Nevím,“ odpověděl host, „ale čím dál víc ve mně sílí přesvědčení, že čachtická paní nejen ví o zmizení mé sestry, ale má je také na svědomí. Ve Wittenbergu, v cizím světě, mě po čtyři roky sžíral strach o matku a sestru.

Nikdy si neodpustím, že jsem svým útěkem přivolal na své nejmilejší zlobu. Měl jsem zůstat u nich, bránit je, a ne zbaběle prchat před soudem.

A jaký trest mě čekal? Vztáhl jsem ruku na drába, který udeřil matku na robotě, když se mu zdálo, že ubohá stařena nepracuje dost rychle. Byli by mě položili na lavici a za každou ránu, kterou jsem tomu panskému sluhovi uštědřil, dali by mi jich deset. Byli by mě dovlekli polomrtvého domů, ale byl bych se z toho vylízal, zůstal by mužský v domě a sestra by určitě nezmizela. A kdyby mě čachtická paní před soudem očernila sebevíc, soud by můj ,zločin‘ vzhledem k okolnostem a k mému mládí netrestal ztrátou hlavy. Ne, neměl jsem utíkat.“

„Netrap se,“ utěšoval ho Jan Ponicenus. „Naše soudy jsou nevyzpytatelné. Kdybys byl zůstal, trpěli byste tak nebo tak všichni tři. Matčin a sestřin život by nebyl ani o poznání lepší. A mýlíš se, když si myslíš, že by sestra nezmizela, kdybys byl doma.“

„A jak zmizela?“

„Jednoho večera k vám přišla jakási starší žena se vzkazem, že vaše teta v Staré Turé onemocněla a nemá ji kdo opatrovat. Prý prosí tvou matku, jestli by k ní nepustila Magdu. Prý jen na pár dní, než jí bude lépe. Matka bez váhání svolila a Magda se ještě téhož večera vydala na cestu. Když uplynulo několik dní a Magda se nevracela ani o sobě nedávala vědět, vydala se do Staré Turé i matka, kterou trápily obavy. Tetu našla zdravou jako řípu. Vůbec nebyla nemocná a Magdu k sobě taky nezvala…“

„Jsem přesvědčen, že sestru vylákala některá z proradných služebnic čachtické paní.“

„Mlč, synu,“ přerušil ho Jan Ponicenus, ,,O ničem nebuď přesvědčen.

Tedy tak nastražili past. Proti úskoku je i ta nejtvrdší síla bezmocná. Podezříváš Alžbětu Báthoryovou? Já na ni také myslel, synu, ať mi Bůh odpustí, že jsem zle smýšlel o bližním. Ale řekni, je nucena uchylovat se ke lsti, když je to úplně zbytečné? Jak ses dostal na studia? Proti vůli nebožtíka otce i proti své vlastní. Tvůj otec riskoval vlastní život, aby v bojích s Turky zachránil hraběte Ference Nádasdyho. Tam mu Turci uťali pravici, když jí odrážel smrtelnou ránu, namířenou na pána. Pán se mu odvděčil tím, že tě poslal na studia…“

„Aby mě z nich pak paní vzala,“ vskočil Kalina faráři do řeči. Vzpomínka v něm probudila zlost. „Ze školy mě dala rovnou do stáje…“

„Synu můj,“ utěšoval ho farář, „kdyby to viděl nebožtík hrabě Ferenc Nádasdy, v hrobě by se obrátil. Kdyby byl naživu, nestihl by tě takový zlý osud. Byl jsi jeho miláčkem, měl s tebou velké plány.“

Jan Kalina mávl rukou.

„Ale vraťme se k věci. Tak pán tě poslal na studia i proti vůli rodičů, protože může kdykoli vzít poddanému dítě, dělat si s ním, co chce, a zvolit mu zaměstnání zcela podle svého vkusu a názoru. Tedy ani naše paní se nemusela utíkat ke lsti. Její hajduci mohli kdykoli zabušit na okno tvé matky a oznámit: ,Čachtická paní poroučí, aby tvá dcera okamžitě přišla do zámku!‘ Kdyby neposlechla, kdyby se protivila, mohli ji odvést násilím, protože to zákon dovoluje.“

„Vaše důvody, důstojný otče, nevyvracejí mé podezření. Paní nepoužila svého práva na mou sestru a dala ji tajně unést jen proto, aby ji nikdo nehledal u ní, když jednoho dne zmizí navěky. Protože zákon pánům dovoluje z poddaného třeba kůži stáhnout, nikoli však vzít mu život.“

Poslední slova už skoro křičel, jako by stál před protivníkem, kterého je třeba přesvědčovat.

„Synu můj,“ tichým, mírným hlasem řekl farář. ,,O těchto věcech není radno mluvit ani za zavřenými dveřmi. Když už je však probíráme, otevřeně ti řeknu svůj názor. Jsi přesvědčen, že paní je vinna zmizením tvé sestry, a podezříváš ji, že ji zavraždila. Nejdřív je nutno odpovědět na otázku, jestli vůbec paní děvčata vraždí. Já tomu nevěřím.“

„Celý kraj tomu však věří, mluví se o tom v Prešpurku, ba i ve Vídni…“

„Skutečně?“ překvapeně se zeptal farář.

„To mi dodalo sil, abych sem přišel, třebaže mě tu čeká trest. Když jsem ve Wittenbergu za celé čtyři roky nedostal žádnou zprávu z našeho kraje, ba ani z celé naší vlasti, když jsem už dostudoval a dosáhl hodnosti bakaláře, výčitky svědomí, že jsem opustil matku a sestru a vydal je napospas panské zvůli, nabyly vrchu. Zlé předtuchy mě tak znepokojovaly, že jsem si za své úspory z honorářů, získaných za přepisování starých latinských knih, koupil koně a pustil se do Vídně. Řekl jsem si – sjíždějí se tam k císařskému dvoru magnáti z celých Uher. Jejich služebnictvo se potuluje po celém městě, jistě se tam dozvím nějaké zprávy z domova. Sotva jsem se uvelebil v malém hostinci na Weihburgstraße a poručil si jídlo a pití, všiml jsem si skupiny hostí u sousedního stolu. Nebyli to sloužící uherských šlechticů, ale počestní vídeňští občané. Žasli nad historkami o uherské šlechtičně, které říkali „die Blutgräfin“, krvavá hraběnka. Oslovil jsem je. Řekli mi, že na Weihburgstraße má uherská hraběnka Alžběta Báthoryová svůj palác.“

„Ano,“ přerušil ho Jan Ponicenus, „vím o tom. Třikrát čtyřikrát za rok se hraběnka vypraví do Prešpurku a odtamtud zajíždí do Vídně.“

„A když tam pobývá,“ pokračoval Kalina, „odehrávají se tam prý v noční době podezřelé událostí. Chodci se před palácem zastavují a zděšeně naslouchají strašlivému ženskému křiku a jeku, jako by je tam někdo tloukl, mučil, vraždil… Pobožní františkáni z protějšího kláštera, probuzeni tímto křikem ze spánku, házejí celí zoufalí do oken paláce střepy z květináčů, aby bylo ticho.“

Jan Ponicenus naslouchal zkušenostem svého mladého chráněnce s velkým zájmem.

„To si vyprávěli Vídeňané při víně. A ve mně dozrálo odhodlání stůj co stůj zajet do Čachtic a přesvědčit se, co je s matkou a se sestrou. Do Prešpurku jsem dojel sám. Tam jsem se dal do řeči s nějakým Pavlem Ledererem odkudsi od Německého Pravna. Rodem je to Němec, zámečník, který se právě vracel z Německa, kde byl na vandru. To byl první člověk, s nímž jsem po dlouhých letech zase mluvil slovensky. Přestože ve Wittenbergu byli mnozí z nás Slováci, mluvilo se tam většinou latinsky a německy. Slovo dalo slovo, s Pavlem Ledererem jsem se spřátelil, já jsem se mu svěřil a on se mi nabídl za průvodce v dobrém i zlém. Tak jsem neočekávaně našel dobrého přítele. Do Piešťan jsme dorazili za bílého dne. Usadili jsme se v hostinci U tří zelených lip. Z opatrnosti, aby mě neuviděl někdo známý, který by mě mohl prozradit, jsem zůstal ve světnici. Zvědavému hostinskému jsem se vymluvil na únavu. Můj nový přítel šel do města na výzvědy. Ani se nemusel moc vyptávat. Ve všech krčmách se hovor točil kolem Alžběty Báthoryové.

Za soumraku jsem skočil na koně a ujížděl rovnou k vám se srdcem zmučeným nejistotou, výčitkami a strachem o matku a sestru.“

Jan Kalina upil z číše, upřel oči na Jana Ponicena a vyčítavě pronesl:

„Překvapuje mě, důstojný otče, že máte o Alžbětě Báthoryové tak dobré mínění.“

„Milý synu,“ rozhovořil se farář, „já ji dobře znám. Ti, co ji pomlouvají, ji neznají. Je to ušlechtilá paní, třebaže její vzdělání pokulhává a kromě mateřštiny umí jen slovensky a trochu latinsky a německy, což příležitostně pochytila. Ale vyniká bystrým rozumem. Pohrdá světskými marnostmi a společenského života se teď, po smrti svého manžela Ference Nádasdyho, straní ještě víc než dříve. A zatímco by se mohla skvět jako krásná paní mezi nejpřednějšími dámami Uher, žije tu v ústraní, chodí v myjavském selském kroji a hospodaří pro dcery, které už vyvdala, i pro syna, studujícího v Prešpurku.

Je samotářka. Jako všichni lidé s takovou povahou je popudlivá, a proto chápu, že na poddané i služebnictvo je přísná. Ale což okolní páni nebo páni z kterékoli jiné země jsou snad shovívavější? V našich časech už panují takové obyčeje: páni pohlížejí na poddané jako na méněcenné tvory, a proto s nimi tak zacházejí. Můžeme chtít, aby byla čachtická paní výjimkou? Vím, je hodně přísná i pro nejmenší maličkost hned vybuchne. Trestá přísně každý přestupek, ale odměňuje i poslušnost. Staré služky, které u ní léta slouží, ji chválí, kudy chodí. Mají naspořeno spoustu peněz, dcery vyvdané. Paní jim přispěla na věno…“

„Byla to odměna za pomoc při mučení, zločinech a nelidských vraždách,“

přerušil ho Jan Kalina, „odměna za mlčení. Důstojný otče, jste příliš dobrotivý, vaše duše je příliš čistá a šlechetná, nemůže pochopit, jak by se mohlo tolik zloby a zvrhlosti skrývat v tak krásné ženě, tolik vážené v panských kruzích. Jen si vzpomeňte na svého předchůdce…“

„Ach, můj předchůdce Andrej Berthoni, jak mi věřící často připomínají, věděl o hrozných věcech. Za svého zdejšího působení prý musel v noci v největší tajnosti pohřbít devět dívek, které zemřely za záhadných okolností. Tamhle mám,“ ukázal na poličku, „kroniku Andreje Berthoniho, do níž zapisoval čachtické události i příhody ze svého soukromého života skoro den ze dne, přesně a svědomitě, ale o tajemných pohřbech tam není ani zmínka.“

„Nikdy jste nezapochyboval? Andrej Berthoni tu kroniku přece nepsal pro soukromou potřebu, ale pro veřejnost. O její existenci věděli i páni, hrabě Ferenc Nádasdy mu prý dokonce přikázal, aby ji psal.“

„Myslel jsem na to a tu a tam i mě přepadly pochybnosti. Ale po návštěvě u hraběnky, která si mě k sobě zve k rozmluvám o věcech vědy a náboženství, se mé pochybnosti vždy rozptýlily. Znám ji jenom jako ženu, která se neobyčejně dychtivě zajímá o bohosloví, písemnictví a umění, ženu nábožensky cítící. Byla by taková bytost schopna zločinů, z jakých ji podezřívají?“

„Zločinci své nízké činy skrývají za všelijaké masky, důstojný otče.

Nikdy se vám nezdálo, že póza, ve které se vám představuje, je falešná, určená jen k tomu, aby vás zmýlila a zaslepila?“

„Uvažoval jsem o tom tak i onak, vždycky jsem však dospěl k závěru, že paní je obětí pomluvy.“

„A nikdy jste neupadl do pokušení prostě se přesvědčit, z čeho vznikají ty pověsti, které nazýváte pomluvami?“

„Jak to myslíš?“

„Mohl jste odhalit tajemství minulosti, když je pro vás současnost tak neproniknutelná. Myslím, zda vás nikdy nenapadlo otevřít hroby pod kostelem a podívat se, je -li tam opravdu těch devět rakví s mrtvolami tajně pohřbených dívek? Odhalená minulost by vám ukázala i současnost v jiném světle.“

„Nikdy by mi nenapadlo rušit klid mrtvých.“

Mezi Janem Ponicenem a jeho mladým chráněncem Janem Kalinou se otvírala hluboká názorová propast. Oba mlčeli, jako by hledali přesvědčivé důkazy, které by je sblížily.

„Čas běží, synu,“ přerušil mlčení Jan Ponicenus. „Nesmíme zapomenout na to nejdůležitější: co bude s tebou? Vidím jen jedinou možnost záchrany. Vrátíš se do hostince U tří zelených lip a tam vyčkáš mého posla. Časně zrána se vypravím do zámku a poprosím hraběnku, aby ti odpustila a nedala tě ztrestat, kdyby ses vrátil. Je na tebe velmi rozzlobená, ale má šlechetné srdce, nechá se uprosit. Pak se vrátíš, půjdeš k ní a poděkuješ jí za milost…“

Jana Kalinu to ohromilo. Jeho bledou tvář pokryl ruměnec a oči mu zaplály hněvem.

„Ne! Nikdy!“ zvolal. „Nikdy nepůjdu prosit čachtickou paní o milost a nesnesl bych, abyste vy, důstojný otče, před ní prosebně sklonil hlavu…“

„Věděl jsem to, synu, znám tvou prudkost. Nevěřil jsem, že bys zvolil takový způsob záchrany. Už před čtyřmi roky jsem ti marně doporučoval stejné východisko. Ale mluvil jsem o něm, protože jiné není. Bojím se o tvůj život, synu, ale jsem na tebe hrdý. Volíš raději smrt než pokoření.“

KRVAVÉ POSELSTVÍ

Svíčka ve svícnu dohořela, bezmocně zablikala a zhasla. Jan Ponicenus nestačil rozsvítit další. Farskou světnicí se rozprostřela hustá tma. Škvírami okenic pronikalo jen pár matných paprsků.

Jan Ponicenus šmátral po nové svíčce a překvapeně naslouchal.

„Co se to děje?“ podivil se host. „Celá fara už dávno spí. Jaký se to v nočním tichu rozléhá šum a lomoz?“

„Pst!“ napomenul ho farář a napjatě naslouchal zmateným zvukům, zdánlivě přicházejícím z kuchyně. Ozývalo se odtud bouchání dveří a změť různých hlasů.

Pojednou se rozlehl děsivý výkřik. Naslouchající strnuli. Nejprve stáli ve tmě jako zkamenělí, jen co se však vzpamatovali, řítili se ke dveřím.

Jan Ponicenus nahmatal klíč, odemkl, otevřel dveře a div se nesrazil se služkou jen tak v hrubé košili, se svíčkou v ruce, která sotva popadajíc dech volala:

„Proboha, pane faráři, honem, honem!“

„Co se stalo?“

Odpověď nedostal, ale dovtípil se hned, jakmile se před nimi otevřely dveře kuchyně. Stanuli na prahu jako při mrazení strašným obrazem.

První, co ve světle svíček uviděli, byla paní farářka v noční košili, s rozpuštěnými vlasy a s bosýma nohama. Ležela bezvládně u dveří. Jedna ze služek se nad ní skláněla a otírala jí čelo mokrým ručníkem.

„Už jsme dávno spaly,“ vysvětlovala služka, která křísila farářku, „když tu někdo zoufale zabušil na okno, pak na dveře kuchyně a volal o pomoc.

Paní a já jsme vyskočily z postelí a vběhly jsme do kuchyně. Paní vykřikla, zapotácela se, chytila se za srdce a padla jako mrtvá, když se tohle děvče svalilo na zem, jen co mu otevřela dveře.“

Tu se jejich oči obrátily za služčiným prstem. Teprve teď si všimly postavy, která tam ležela. Krev jim ztuhla v žilách. Bez hnutí tam leželo na břiše nahé děvče, jen trochu přikryté šátkem. Ruka, která asi předtím držela šátek, ležela nehybně u nahého stehna. A celé tělo bylo samá krev, čerstvá, svěží, neustále prýštící z ran.

Když přistoupili blíž, obešla je hrůza. Z dívčích tváří byly vyrvány kusy masa, celou hruď měla rozdrásanou jakoby dravčími zuby.

„Rychle vodu a čisté hadry!“ vykřikla na služky farářka, kterou už vzkřísili z mdlob.

Hned popadla džbán s vodou a poklekla k dívce. Z očí se jí neustále řinuly slzy, jak rány vymývala, natírala olejem a obvazovala, naříkavým hlasem neustále opakovala:

„Ubožátko, ubožátko…“

„Je to Ilona Harcajová,“ ozval se konečně Jan Ponicenus, „znám ji. Není od nás, ale odněkud z Dolní země. Každou neděli chodila do kostela, dychtivě naslouchala kázání a pamatuji se, jak krásně zněl v chrámu její zvonivý hlas při zpěvu žalmu. Ubohé děvče!“

Ilona Harcajová se pod dotekem chladné vody a mokrých klůcků trochu probrala. Otevřela oči a plaše se rozhlédla po postavách, skloněných nad ní.

Farář jí na čelo položil jemnou, měkkou dlaň, upřel na její utrápenou tvář soucitné, hřejivé oči a zeptal se mírným hlasem:

„Kdo tě tak zmrzačil, dcero?“

V kuchyni zavládlo hluboké ticho.

Ilona šeptem sotva slyšitelně odvětila:

„Hraběnka…“

Zase nastalo mlčení, které přerušil Jan Kalina. Teprve teď si ho farářka a služky všimly.

„Důstojný otče, už jste změnil své mínění o Alžbětě Báthoryové?“

Neodpověděl, jen hleděl na nešťastné děvče, na její oči, které se znovu zavíraly, a řekl jakoby sám pro sebe:

„Není jí pomoci. Ať je Bůh milostiv její duši…“

Sotva domluvil, zaslechli hlasitý dusot koní, doléhající z ulice. Strnuli, když ztichl před farou a farská vrata se začala otřásat pod ráznými údery.

„Otevřete, otevřete…!“

Ječivý, vysoký hlas zněl tak strašlivě, že se všichni, kdo ho zaslechli, mimoděk otřásli.

V kuchyni se nikdo nepohnul, aby šel otevřít.

„Vyrazit vrata!“ znovu zazněl venku řezavý hlas a už bylo také slyšet skřípění vrat.

V kuchyni ještě pořád stáli všichni nerozhodně. Jen na farářovi bylo znát velký neklid. Přistoupil ke Kalinovi a vzrušeně ho vyzval:

„Rychle, synu! To jsou hajduci Alžběty Báthoryové! Jestli tě najdou, jsi ztracen! Pojď!“ Chytil ho za ruku a převedl přes dvě síně do své světnice.

V tu chvíli otřáslo farou silné zadunění, vrata neodolala náporu útočníků, jejich křídla se prudce rozletěla a s ohlušujícím rachotem narazila do zdi.

Jan Ponicenus otevřel okno i okenici. Do světnice zavál proud čerstvého vzduchu.

„Utíkej,“ zašeptal Kalinovi, „utíkej, co ti nohy stačí. Co nejdál z tohoto kraje. Tady by sis nikdy nebyl jist životem. Bůh tě provázej a ochraňuj!“

Kalina, dojat péčí svého ochránce, vroucně stiskl podávanou ruku a beze slova a svižně seskočil z okna na ulici.

BOJ O MRTVOLU

Jan Ponicenus spěchal zpět do kuchyně.

Současně s ním vstoupil i malý mužík s ošklivým obličejem, širokými rty, černými vyžranými zuby a drobnýma myšíma očkama. Zpod nízkého čela, zčásti pokrytého štětinatými zrzavými vlasy, trčel neobyčejně velký nos a zažloutlou tvář brázdil vzteklý škleb. Jak tam stál, trčelo mu pravé rameno o hodně výš než levé, protože měl levou nohu o kus kratší. Byl celý skloněn k zemi jakoby pod tíhou hrbu, který mu důkladně čněl ze zad a činil tak jeho malou postavu zdánlivě ještě menší. Podél znetvořeného těla mu visely dlouhé ruce, sahající až po kolena. Byly zakončeny velikými, širokými dlaněmi s dlouhými prsty, na konečcích lopatkovitě rozšířenými.

Kdo toho človíčka uviděl, musel zapochybovat, zda je to opravdu lidský tvor. Byl to Ficko.

Jako nemluvně ho poddaní našli u cesty v proutěném košíku, a protože byli povinni každý nalezený předmět odevzdat panstvu, odnesli ho do zámku. Hrabě ho svěřil jednomu z pastýřů, Ujvárymu, na vychování a ten mu také dal jméno. Když ten podivný chlapec, kterého pojmenovali Ficko, dosáhl pátého roku, byl už hotovým šaškem. Panská společnost, která se scházívala v zámku při zábavě, už při pohledu na tohoto skřeta propukala v bujný smích. A když se začal z rozpaků šklebit, na vybídnutí chodit po rukou a válet sudy, popadaly se smíchem za břicha i dámy s nejpřísnější výchovou. Tak rostl, všemi vysmívaný, všemi opovrhovaný. Rok od roku byl ošklivější a silnější. Když mu bylo dvacet, páni se už nesmáli, protože pohled na něj jim dávno zevšedněl, a poddaní se mu už dávno neodvažovali vysmívat. Byl strašlivě silný a za každou urážku se hned pomstil. Tehdy už bylo pro pány jedinou zábavou, jak tahle trpasličí nestvůra hravě skládá na zem urostlé mladé i dospělé poddané, tluče je hlava nehlava a skáče po nich se vzteklým šklebem ve tváři, který z ní nikdy nezmizel. Byl postrachem celého okolí a své paní byl sluhou ochotným ke všemu. Byl její pravou rukou, vykonavatelem nejkrutějších rozkazů.

Se čtyřmi hajduky, kteří byli povinni poslechnout ho na slovo, stanul drze před farářem ve dveřích kuchyně.

Služky při pohledu na něj zbledly odporem i strachem a bezděky se pokřižovaly ještě podle staré víry.

„Věřím, že jste nás nečekal, pane faráři, he -he -he,“ rozchechtal se.

„Dobrý večer! Kdopak by se nadál, že máte tak pevná vrata! Ale stejně nám neodolala!“

Farář, celý rudý vztekem, řekl mrazivě:

„Nikdo na světě nemá právo vniknout násilím na faru. Porušili jste zákon a budete se z toho zodpovídat!“

Ficko odpověděl novým výbuchem smíchu.

„Pane faráři, vy zas nemáte právo poskytovat útulek hraběnčiným služebnicím, které uprchnou ze strachu před vykonáním zaslouženého trestu. Natož trestuhodným buřičům a zběhům. Paní hraběnka bude překvapena. I ona má právo volat vás k odpovědnosti. A já se už postarám, aby to taky udělala.“

„Dělejte si, co chcete. Žádnému zběhovi jsem přístřeší neposkytl. A jen se podívejte, poskytl jsem útulek mrtvé. Tu už není zač trestat. Bůh ať ztrestá ty, kdo zahubili lidský život…!“

Ficko se překvapeně podíval na Ilonu Harcajovou. Neprojevovala už ani nejmenší známky života. Ale jedovatý škleb mu z tváře nezmizel a proud smíchu se nezarazil.

„Mrtvá nebo živá,“ zaječel, „to je jedno. Hajduci, chopte se jí a odneste ji na zámek!“

Hajduci se hnuli a udělali několik kroků směrem k mrtvole dívky. Farář se jim však postavil do cesty, varovně rozepjal ruce a křikl na ně:

„Ani o krok dál!“

Hajduci zaváhali a nehnuli se, ani když se na ně Ficko zuřivě obořil:

„Tak koho budete poslouchat vy psi?“

„Ani o krok dál!“ zvolal farář ještě pevněji a odhodlaněji. „Ilona Harcajová je mrtvá, přestala být služebnicí čachtické paní. Její duše dlí u Pána Boha a na její mrtvé tělo má nárok už jen matka církev. Církev, kterou tu zastupuji já!“ Na hajduky sršely blesky z Fickových očí.

„Na co čekáte, vy baby? Bojíte se starého faráře?“ řval. „Udělejte, co poroučím, nebo vás naučí poslouchat lískovka!“

Hajduci se rozpačitě pohnuli, ale Jan Ponicenus stál před nimi neohroženě jako skála.

Z hrdě napřímené postavy a přísné tváře vycítili tolik vznešenosti a důstojnosti, že znovu nanejvýš rozpačitě stanuli.

Na smrt bledá farářka uvažovala, nemá-li se vrhnout mezi svého manžela a hajduky, ale samou hrůzou nebyla schopna udělat ani krok.

„Odpíráte tedy poslušnost psi zatracení!“ křičel Ficko. „Dobrá! Odnesu ji sám! Ale běda vám!“

A už taky vykročil.

„Uhni mi z cesty, faráři!“ zaječel pisklavým, vztekem chrčícím hlasem.

„K té mrtvole,“ prohlásil farář s chladnou odvahou, „se dostaneš jen přes mou mrtvolu!“

Ficko se už chystal ke skoku.

Na své oběti se obvykle vrhal krvelačně jako dravec, a tak je omotal svýma dlouhýma, silnýma rukama a křivýma nohama, že nebyly schopny pohybu. Tak dlouho se snažily vysvobodit z pevného sevření, dokud nepadly vysíleny na zem a nevydaly se zcela napospas jeho zběsilosti. Ficko pak vysílenou oběť ztloukl tak, že se musela celé týdny zotavovat.

Hajduci, kteří byli už nejednou svědky takového zápasu, hleděli zděšeně na Ficka, připraveného vrhnout se na duchovní osobu. Ženy s hrůzou ve tvářích chtěly skočit mezi faráře a Ficka. Ale jeho odporný zjev v nich vzbudil nepřekonatelný hnus a odpor. Cítily, že kdyby se ho jen dotkly, sklátí je smrt.

Vtom se ze dvora ozval pronikavý hvizd, který napjaté ticho v kuchyni protrhl dvojnásobnou silou. Hajduky to trhlo a také Ficko se zarazil. O dobrou píď se zmenšil. To prozrazovalo, že napětí svalů před skokem povolilo. Všem se ulevilo.

Cítili, že farář je zachráněn.

Po prvém hvizdu následoval druhý a pak ještě třetí.

„Rychle ven,“ zařičel Ficko na hajduky, „něco se stalo!“

Hajduci střemhlav pádili z kuchyně.

„Ještě si spolu promluvíme, pane faráři, ještě se vrátím!“ vyhrožoval trochu zchlazený Ficko a pajdavě odklusal za hajduky.

Hajduk, kterého nechali za vyvrácenými farskými vraty u koní, aby se nerozutekli, oznamoval Fickovi a svým druhům ještě celý zmatený:

„Dřív, než jsem se nadál, vyšvihla se na jednoho z koní temná postava a ucítil jsem, jak mi opratě vytrhla z rukou. Sotva jsem se vzpamatoval, temná postava už uháněla šíleným cvalem pryč. Hned jsem vyskočil do sedla taky, ale ten chlap se mi ztratil, jako by se do země propadl. Ve větru jsem neslyšel ani dusot jeho koně. Zmizel někde na konci Komárna. Hnal se určitě směrem k hradu.“

Ficko se zuřivě rozchechtal.

„Vím, kdo je ten chlapík! Dostanu ho dřív, než jsem se nadál! Na koně, za ním.“

Hajduci byli rázem v sedle a Ficko se za jednoho z nich vyšvihl mrštně jako kočka.

Když jedna služka, která ze zvědavosti vyběhla před faru, zvěstovala Janu Ponicenovi, co se stalo, ustaraně si povzdychl:

„Jen aby ho ta čertovská sebranka nedohnala!“

A ve své světnici se zahleděl na převrženou sklenici vína a na krůpěje kapající ze stolu jako na špatnou předzvěst. Kapky vína byly červené jako krev.

Hajduci, neustále pobízeni, bodali koně ostruhami. Komárnem prolétli jako šípy.

Daleko za Čachticemi, na cestě u potoka, sevřené zleva kopcem a zprava lesem, zarazili. Odfrkoval a poskakoval před nimi uštvaný kůň.

„Vždyť je to moje kobylka!“ překvapeně vykřikl Ficko. „Cháchá! Náš chlapík se radši zbaběle schoval. Dolů z koní, musíme ho najít. Nebude daleko,“ vykřikl na hajduky.

Hajduci seskákali a po pravé i levé straně cesty vnikli do lesa. I sám Ficko se pustil do houští za pronásledovaným. Bylo to těžké hledání.

Měsíc se právě schoval za hustý, jako smůla černý oblak a vítr znovu zafičel. Větve omšelých stromů na sebe narážely a tak strašlivě, sténavě praskaly, že v nich hajduci slyšeli vytí zlých duchů, kvílení zakletých bytostí. A zvuk potoka k nim doléhal, jako by houf smrtek drkotal zuby. Opatrně se prodírali mezi křovisky, a když suché roští pod jejich těžkými škorněmi zapraštělo, zastavili se s tlukoucím srdcem a vylekaně číhali, odkud se na ně vyřítí strašidlo. Nedaleko se jako obludná příšera vypínal pustý hrad, obývaný jen starým kastelánem a hrstkou služebnictva.

Dodávali si odvahy ustavičným pokřikováním a motali se stále poblíž cesty, protože se báli, že by mohli zabloudit.

Marně na ně Ficko vřískal, aby pátrali tiše a opatrně. On sám se prodíral křovisky neslyšně jako lasička, zastavoval se a naslouchal. Ale marně. Vůkol se rozprostíral hustý les a byla taková tma, že by se dala krájet.

Hajduci si s úlevou oddychli, když na ně Ficko křikl, aby se přestali namáhat s hledáním.

„Však já ho dostanu!“ utěšoval se rozčertěný marným hledáním.

Po chvíli pádili všichni pronásledovatelé zpátky.

Z jedle kousek od cesty se spustila temná postava. Jan Kalina.

Měsíc se prodral těžkým mrakem a zalil les modravým svitem.

„Hlupák,“ zabručel Jan Kalina, když přeskočil příkop a octl se na cestě.

Bylo mu do smíchu, když si představil, jak se Ficko motal pod jedlí, na kterou se on vyšplhal. Ani ve snu ho nenapadlo, že má oběť nad svou hlavou, na jedli, na jediném jehličnatém stromě široko daleko.

Oprášil si rukou zašpiněný plášť, narazil si klobouk do čela, protože mu ho vítr strhával, a rázným krokem vykročil také zpět do Čachtic…

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

Ve stínu popraviště