Přeložil:

MARTIN NOVÝ

Leo Kessler: Turecká hra

Vydání první

Copyright © 1994 by Charles Whiting

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a. s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz, v roce 2015 jako svou 1986. publikaci

Přeloženo z anglického originálu In Turkish Waters vydaného nakladatelstvím SEVERN HOUSE PUBLISHERS LTD, Velká Británie, v roce 1994

Český překlad © 2015 Martin Nový

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2015 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0289-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0290-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Leo Kessler

TURECKÁ HRA

(ukázka)

Druhá část z cyklu

De Vere Smith

Moto:

„S Turkem si nezahrávej,

je to nebezpečná bestie!“

Winston Churchill, 1915

Předmluva autora

„Etnická čistka“ je termín, který přinesla devadesátá léta minulého století. Skloňuje se na celém světě – od zemí bývalého Sovětského svazu, přes bývalou Jugoslávii až po četné země asijské. Všude tam se navzájem vraždí národy a příslušníci odlišné náboženské víry bez ohledu na věk a pohlaví. I teď jsou tisíce nevinných mužů, žen a dětí dál nelítostně zabíjeny či vyháněny ze svých domovů.

Tyto genocidy však nejsou ničím novým. Děly se již před více než devadesáti lety, krátce po rozpadu německé, ruské a osmanské říše. Jedna rasa tehdy vyhlazovala druhou, přívrženci jednoho náboženství vraždili jiné. Tisíce a tisíce nevinných lidí byly krutě mučeny, vyhladověny či pod pohrůžkou smrti vyhnány z domovů. Jihovýchodní Evropu a Asii zachvátil chaos, jenž toto kruté, iracionální násilí dál podněcoval.

V únoru 1922 si poručík de Vere Smith, známý v té době jako „Obyčejný Smith“, do svého deníku zapsal: „C [tím myslel tajemného šéfa britské tajné služby] mi řekl, že pokud se mi nepodaří splnit úkol, jímž mě nově pověřil, bude to mít za následek smrt tisíců řeckých mužů, žen a dětí! Musíme se do toho tedy pořádně opřít, jít naplno a snažit se nic nepokazit, protože cena za naše selhání by byla strašidelně vysoká.“

Obyčejný Smith byl typickým produktem své doby a společenské třídy. Nebyl vychován k tomu, aby zřetelně dával najevo své emoce, neznamenalo to však, že by žádné neměl. Byl zvyklý plnit rozkazy do puntíku, což udělal i v případě záchrany bezpočtu řeckých civilistů v Turecku na jaře toho roku. Zde ho však kromě tradičního smyslu pro povinnost poháněla i směs soucitu a zarputilého odhodlání nedopustit hrůzný, donebevolající zločin.

Tisk přirozeně o této krajně obtížné operaci nereferoval – těžko mohl, jestliže byla přísně tajná. Žádnou zmínku o ní nenajdeme ani v oficiálních historických pojednáních o řecko-turecké válce. Dokonce ještě dnes, kdy Řecko i Turecko již patří ke spojencům Velké Británie a USA, je nesmírně obtížné, ba nemožné najít sebemenší informaci o troufalé akci, provedené poručíkem Smithem a jeho posádkou.

Ačkoli jedna malá indicie, poukazující na vděk těch Řeků, které Smith zachránil, by se našla. Velké řecké rejdařství, kdysi vlastněné jistým Aristotelem Onassisem, přeživším z roku 1922, pravidelně dává jedné ze svých lodí jméno Common Smith V. C. Jen pár zasvěcenců ví proč.

V této knize tedy poprvé předkládám čtenářům celý příběh statečné záchrany Řeků, která ve svém důsledku pravděpodobně odvrátila i vypuknutí dalšího velkého konfliktu na Balkáně a Blízkém východě.

Leo Kessler,

Withernsea, podzim 1993

Prolog

„Je naší povinností vyhnat Řeky z Turecka, a to jakýmikoli prostředky!

My Turci musíme světu ukázat, že již nejsme

‚nemocným mužem na Bosporu‘.“

generalissimus Mustafa Kemal Atatürk, 1922

Ze všeho nejdřív znásilnili ženy.

Řekyně pocházely z města, nebyly to venkovanky. Měly na sobě bavlněné spodničky, které z nich čekající vojáci museli nejprve stáhnout. Udělali to rychle, bez zvlášť velkého násilí. Byli to rolníci z Anatolie, přistupující i k pohlavnímu uspokojení netečně, bez zjevného projevu radostného chtíče. Na povel začali zajatkyně, povalené do mokrého bahna, znásilňovat. Stáli v zástupu a trpělivě čekali, až na každého z nich přijde řada. Jejich důstojníci se dívali a rozmrzele pokuřovali. Nelíbilo se jim, co viděli. Ty ženy byly křesťanky, z národa nevěřících. Raději by si to rozdali i s tou nejvyžilejší istanbulskou šlapkou než s těmihle pojídačkami vepřového.

„Smím?“ zeptal se Němec tureckého plukovníka, nehnutě stojícího na vytrvalém dešti a s cigaretou mezi prsty zírajícího na mrtvoly Řeků v blátě. Držel v rukou fotoaparát, a tak Turek snadno pochopil, co po něm chce.

Plukovník mlčky přikývl, jeho snědá tvář ztuhlá v soustředěném výrazu.

Němec překročil tělo, zpola pohřbené v bahně, a zaostřil objektiv. Chtěl zachytit tvář Řekyně, které se právě zmocnil turecký askar s kalhotami spuštěnými až ke kotníkům. Stejně jako opodál stojícím důstojníkům se mu nelíbilo, co musel provádět. Jenže vrchní velitel Mustafa Kemal to tak chtěl a jemu nezbylo než jeho vůli vyplnit.

Obličej znásilňované ženy se zkřivil bolestí a odporem. Prohnula se v zádech, otevřela ústa dokořán a začala křičet. Věděla, že křikem nic nezmůže, přesto neztichla. A nepřestala, ani když se nad ní vystřídal čtvrtý a potom pátý Turek. Nakonec ji hlasivky zradily a ona jen tiše, odevzdaně ležela, oči zalité slzami. Němec už podobný výjev zažil. Bylo to vždycky stejné. Setřel z objektivu dešťové kapky a začal fotografovat, přičemž se snažil dostat do záběru křížek, který nešťastnice měla kolem krku, dokud jej turecký voják neutrhl a nestrčil do kapsy. Jednoduše si vzal odměnu, protože vrchní velitel jim už měsíce nevyplatil žádný žold. Znásilňování, loupení a plenění – to byla jediná odměna, kterou teď za svou službu dostávali.

Zakrátko byli s Řekyněmi hotovi. Ženy ležely vmáčknuté do bláta, stehna potřísněná semenem, a tiše vzlykaly. Vzápětí přišli na řadu řečtí muži. Tváře Turků se náhle rozzářily, poprvé od chvíle, kdy na zajatcích začali disciplinovaně vykonávat pomstu. Evidentně se těšili na to, co teď mělo následovat. Německý fotograf jim to jasně viděl v obličejích. Pomalu se z toho stal rituál, kterého si hojně dopřávali poté, co se Řekové obrátili na ústup a po karagačské silnici se stáhli z Adrianopolis, či z Edirne, jak městu říkali Turci. Zvykl si na každodenní znásilňování, byť se týkalo i těhotných žen, ale na tu další, mnohem strašnější část rituálu si nezvykl nikdy.

Turci přivedli prvního zajatce. Byl to velký urostlý evzon, elitní voják v sukni, umazané od bláta, a bílých potrhaných punčochách. Tvář měl zmodralou od ran, které mu jeho protivníci po zajetí uštědřili, jedno oko oteklé a zavřené, ale přesto držel bradu stále vzpurně zvednutou. Když míjel mlčky pokuřujícího tureckého plukovníka, odplivl si do bláta u jeho nohou. Turek předstíral, že si toho nevšiml, jelikož věděl, že za moment Řeka jeho vzdor rychle přejde.

Evzona obklopila pětice Turků. Jeden ho zezadu kopl, druhý do něj zepředu strčil. Řek se poroučel k zemi, s rukama pevně spoutanýma za zády naprosto bezmocný. Jeho hezká tvář zatím stále plála vzdorem. Možná, že je to důstojník, řekl si Němec, když opět zvedal velký krabicový fotoaparát. Řečtí důstojníci byli obyčejně velmi stateční – na rozdíl od prostých mužů, většinou zbabělé chátry, která při prvním pohledu na Turka vzala do zaječích.

Nahoře po cestě znovu zarachotily pušky. Řekové se zřejmě pokoušeli o další ze zoufalých protiútoků. Nemají nejmenší šanci, pomyslel si Němec. Z jejich armády, která před rokem triumfálně obsadila celé toto území, moc nezbylo. Atény už jen hrály o čas v naději, že Británie a Francie zasáhne a spasí je před hordami krvelačných Turků.

„Roztáhněte mu nohy,“ přikázal zastřeným hlasem imám.

Dva vojáci se k Řekovi sklonili a popadli ho každý za jednu končetinu. Třetí zajatci roztrhl punčochy a sukni. Byl pod ní nahý. Ponížený Řek začal sebou smýkat v blátě, jeho zbitý, zkroucený obličej skrápěl neustávající déšť. Už pochopil, co s ním Turci chtějí udělat. Bránil se a vzpouzel, ale nebylo mu to nic platné, klečelo na něm až příliš mnoho nepřátel.

Imám, který jednotce obvykle předříkával modlitbu, sloužil vojákům také jako řezník, obratně porcující ulovená nebo ukořistěná zvířata. Teď držel v ruce velký řeznický nůž a s jakousi obřadností pomalu přistupoval ke zmítajícímu se evzonovi.

Němec opět zaostřil objektiv. Jeho větrem ošlehaná tvář zbledla a žaludek se mu odporem sevřel.

Řek se pokusil vykopnout imámovi nůž z ruky. Ale řezník snadno uhnul. Poklekl a jednou rukou chytil zajatcův penis. Když k němu zvolna přikládal svůj ostrý nástroj, jeho zarostlou tvář ovládlo barbarské vzrušení. Úchyl, pomyslel si zhnuseně fotograf. Nebyl zdaleka jediný – v turecké armádě sloužila spousta jemu podobných.

Řezník a současně imám přiložil ostří k zajatcovým genitáliím.

Z evzonova hrdla vyrazil zoufalý řev.

Imám se zazubil a jediným zkušeným řezem připravil Řeka o penis i varlata. Z rány vystříkl gejzír šarlatové krve, jenž potřísnil imámovu ruku. Turek ji zvedl a s gustem ochutnal Řekovu krev, zatímco se její majitel pod ním kroutil ve strašných bolestech a řval.

Imám zvedl zkrvavenou trofej nad hlavu a ukázal ji jásajícím spolubojovníkům. Tleskali a výskali jako malé děti, oči jiskřící radostí. Chvíli je spokojeně sledoval, načež se ušklíbl a v pohrdavém gestu hodil chuchvalec uříznutého mužství mezi roztažené nohy jedné znásilněné řecké ženy. „Nádhera, viď?“ řekl jí turecky.

Němec zamířil objektiv na umírajícího řeckého vojáka. I když tento hrůzný výjev neviděl poprvé, měl co dělat, aby se na místě nepozvracel. Vedle něj stojící turecký plukovník jen líně odhodil nedopalek cigarety do bláta. Ten v něm krátce zasyčel a zhasl. Fotograf pochopil, že divadlo skončilo. Důstojník zvedl svou hůlku, dosud zasunutou v podpaží, a švihl jí po zádech nejbližšího vojáka. „Tak dost!“ zaburácel do nepříliš vzdáleného rachotu zbraní. „Zábavu jste si užili do sytosti a teď zase do práce!“ Ukázal hůlkou směrem k rozvráceným nepřátelským pozicím, kde se za závojem obláčků z výstřelů míhali Řekové v bílých sukních. „Jen do nich!“ vyštěkl bojovně plukovník. „Pobijte ty evzony! Pobijte je všechny!“

Vojáci pod jeho velením se začali pomalu formovat k dalšímu útoku. Neochotně a pomalu, jak bylo u prostých venkovských odvedenců zvykem, za vydatného pobízení nižších důstojníků a poddůstojníků, kteří věděli, že jinak ty drancující pobudy zpět do boje nedostanou.

Jakmile se jednotka seřadila, Němec přemístil svůj přístroj a pořídil nový snímek. Poté kývl na plukovníka – zbývala poslední fotografie do série.

Plukovník unaveně vzdechl. Vytáhl z dřevěného pouzdra pistoli a odjistil ji. Němec natočil fotoaparát a přikrčený za ním čekal na správný moment. Turecký velitel se sklonil k umírajícímu evzonovi, přiblížil ústa k jeho uchu a něco mu řecky zašeptal. Řek se najednou přestal kroutit a naříkat. Vrhl prázdný pohled na pokořitele, patrně smířený s osudem.

Nato plukovník cosi zavrčel a přiložil hlaveň velkého mauseru k zajatcovu levému spánku. Kotník jeho pravého ukazováčku zbělel, když pevně obemknul spoušť. Němec zaostřil objektiv na místo popravy. Skrz něj viděl, že zabíjení zajatců tureckého důstojníka nijak zvlášť netěší. Vykastrovaný evzon zavřel oči. Dešťové kapky mu stékaly po tváři jako studené slzy.

Zaznělo suché cvaknutí a hned po něm ostrá rána. Od hlavně se oddělil bílý obláček, zavanul pach spáleného korditu. Vrchní část Řekovy hlavy odlétla stranou. Z obrovské díry v lebce se vylila zarudlá mazlavá hmota, mezi níž jako vyleštěná slonovina zasvítily úlomky kosti. Řekyně v ten moment propukly v hlasitý naříkavý pláč.

Plukovník znovu povzdechl a zasunul ještě kouřící pistoli zpět do pouzdra. Německý fotograf pustil přístroj a odběhl k nedalekému křoví, živě se lesknoucímu deštěm. Tam se zlomil v pase a začal hlasitě zvracet. Jeho nadřízení v Německu budou spokojeni: měli další záznam zvěrstev, páchaných vítězící tureckou armádou. To ho ale teď nezajímalo. Jediné, na co v tuhle chvíli přecitlivělý fotograf dokázal myslet, byly teplé žaludeční šťávy, jež se mu nedůstojně řinuly z úst ven.

Zformovaná turecká pěchota se pomalu, líně dala na pochod. Vpředu už na ně čekali další Řekové a další kořist. Mrtví, které nechali za sebou, právě začali tuhnout…

PRVNÍ ČÁST

NOVÁ AKCE NA OBZORU

„Amerika žádné lodě ani vojáky

Řekům na pomoc nepošle. Zůstali sami,

těm mizerným Turkům napospas…

Tedy pokud my něco neuděláme.“

C námořnímu poručíku Smithovi, V. C.

1

Hranatá, jako kámen tvrdá tvář C zrudla. Monokl, zasazený v levém oku, mu vypadl a zakýval se na šňůrce. „Bože,“ zamumlal nevrle, „na to se musíte podívat, Smithi.“ Vypadal, jako by opět stál na můstku bitevní lodi, které před válkou velel, a chystal se vyrazit s ní do boje.

Obyčejný Smith vzal do ruky první z fotografií a pohlédl na ni. Hned v následujícím okamžiku si přál, aby to neudělal. Snímek zachycoval nahou ženu – tedy aspoň dolní část těla byla nahá – ležící na kukuřičném poli, s lahví vnořenou hluboko ve zkrvaveném rozkroku.

C, šéf britské tajné služby, sledoval Smithův proměňující se výraz, zatímco usedal za stůl, kdysi patřící admirálu Nelsonovi. Vpravo kousek od něj, u jedné ze stěn londýnské podkrovní kanceláře, k níž se dalo vystoupat pouze tajným schodištěm nebo výtahem, stál menší stolek. Byl pokrytý mapami a modely letadel, stála na něm řada lahviček a zkumavek, zjevně určených k chemickým pokusům. Pečlivě uspořádané nástroje vědeckého zkoumání připadaly Smithovi, hledícímu s mrazením v zádech na děsivou fotografii, jako potvrzení podivné a tajemné atmosféry, jež k šéfovu utajenému štábu neodmyslitelně patřila.

Jen neochotně zalistoval ke druhému snímku. Byl na něm zubící se turecký voják s puškou, na jejímž konci, na hrotu dlouhého bodáku, se rýsovalo nahé tělíčko novorozeněte, které v té chvíli patrně ještě žilo. Smith stiskl čelist a nechal fotografii vyklouznout z ruky. Cítil, jak se mu dělá špatně od žaludku.

C několikrát přikývl. „Ano, vím, co chcete říct,“ řekl temně. „Hnusný, zvrácený Turek ve své nejhorší podobě, že?“

„Nechápu,“ kroutil Smith bezradně hlavou, „co se to tam proboha děje? Proč…“

„Proč jsem si vás po osmnácti měsících zase zavolal?“ doplnil za mladého námořního poručíka C, hlas měl tvrdý a břitký.

„Chcete snad říct, pane, že pro nás máte úkol?“ Bez ohledu na svíravý pocit kolem žaludku zazněla ve Smithově hlase naděje. Od poslední akce na pomoc Polákům[1] ve dvacátém roce nevyplul na moře. Nudil se na souši, stejně jako celá posádka jeho milovaného Swordfishe, nemaje pořádně do čeho píchnout. „Až to chlapi uslyší, budou skákat radostí, pane. Tím si můžete být jistý.“

1 Viz Leo Kessler: Baltská spojka, Baronet, 2015. Poznámka redakce.

To je mi slovník, pomyslel si C a chladně se na Smithe usmál. Navzdory Viktoriinu kříži a spoustě dalších vyznamenání za statečnost byl Obyčejný Smith v jeho očích pořád jen kluk, považující boj za jakési dobrodružství na letním táboře. Válka z něj rychle udělala muže – který ale pořád ještě nestačil dospět.

„Slovo radost se k téhle záležitosti příliš nehodí,“ odvětil zamyšleně C a poklepal hlavičkou dýmky o svou dřevěnou nohu, což dělal vždy, když se chystal říct něco nadmíru závažného. „Turci teď světu ukazují, že je třeba s nimi počítat. Jsou to zatraceně dobří vojáci, ostatně sami jsme to zakusili na vlastní kůži v tom debaklu u Gallipoli.“

Mladý pohledný námořní důstojník se zářivě modrýma očima souhlasně přikývl, ale neřekl nic.

„V tuhle chvíli je hlavní starostí Turků vypudit zbytek řeckého vojska ze země. Ty fotografie jsou záměrná propaganda, cílem je pochopitelně vyvolat ve světě odpor vůči Turkům. Zatím nevíme, kdo je pořídil a rozeslal novinám na západě. Ale o to tolik nejde.“ Zachmuřil se a znovu poklepal dýmkou o svou protézu. O nohu přišel za války – povídalo se, že si ji sám uřízl po ošklivé autonehodě kdesi za německými liniemi. Malým kapesním nožem. Když se Smith na C podíval, nebylo mu zatěžko uvěřit, že to udělal. Věřil, že šéf špionáže Jeho Veličenstva byl schopen všeho. „Turci brzy Řeky vyženou. Jejich invazní armáda se smrskla na rozbitý houf, kterému jde už jen o holý život. Až se jim to podaří, začnou vyhánět z Turecka i řecké civilisty, o tom není sporu. V jejich očích to jsou nevěřící psi, křesťanská špína.“

C vstal a přešel k velké nástěnné mapě, zdobící zadní stěnu kanceláře. „Pojďte sem, Smithi.“

Námořní poručík poslechl a zadíval se na mapu, na místo, kam ukazoval náustek šéfovy dýmky.

„Tady je Istanbul. A tady dole Smyrna. Představuje největší koncentraci Řeků na tureckém území. Žijí hlavně z obchodu s tabákem a sušeným ovocem. Některé rodiny tu jsou usazeny už stovky let a pamatují dobytí Řecka Turky. Většinou jsou dost zámožné, s velkým vlivem na turecký zahraniční obchod. I kvůli tomu Turci místní Řeky nenávidí. Vystát je nemůže ani Mustafa Kemal Atatürk, vrchní velitel vojska a diktátor, i když se sám v Řecku narodil.“

Smith soustředěně poslouchal a přikyvoval. O Atatürkovi, který sesadil sultána a chystal se ve své zaostalé zemi zavést převratné reformy, už slyšel. Prozatím stačil donutit ženy, aby se nezahalovaly. A tureckým mužům nařídil oholit plnovous a tradiční fezy nahradit klobouky, s nimiž se při modlitbě těžko mohli dotýkat čelem země. Říkalo se, že hodlá zatočit s celým islámem a nastolit sekulární systém. Proto Smithe čím dál víc zajímalo, jaký úkol pro něj a jeho posádku C vlastně má.

„Je téměř jisté,“ pokračoval C, „že jakmile Atatürk vypudí poslední zbytky řecké armády, obrátí pozornost právě sem, k řeckým civilistům ve Smyrně.“ Zabodl náustek dýmky do mapy a na moment se odmlčel. „Mají peníze, kterými hodlá naplnit prázdnou státní kasu, a velmi prosperující obchod, který by rád dostal pod svou kontrolu. Takže co asi udělá?“

„Začne je systematicky terorizovat a donutí je prchnout do Řecka, pane?“ nadhodil pohotově Smith.

C zavrtěl hlavou a mírně se pousmál. „Obávám se, že Turky tak dobře neznáte, milý Smithi. Není nic, co by ten zpropadený Turek miloval víc než pěkně zorganizovaný masakr. Copak jste neslyšel o tom, co před pár lety provedl Arménům?“

Smith překvapeně protáhl obličej.

„Aha… Tak já vám to povím. Turkové se rozhodli, že jim Arméni nejsou po chuti, a začali je po statisících vyvražďovat, včetně žen a dětí. To samé udělali Kurdům.“ Už tak neústupná tvář šéfa tajné služby se ještě více zatvrdila. Smith jen užasle hvízdl. „Ano,“ odtušil C ledově, „bude další masakr, jestli nic nepodnikneme.“

„Co ale můžeme podniknout?“ namítl Smith. „V roce 1915 jsme se pokusili proplout Dardanelami a obsadit Istanbul, ale nakonec z toho bylo strašné fiasko. Pokud si dobře vzpomínám, ztratili jsme při tom pokusu několik bitevních lodí.“

„Máte pravdu. Přišli jsme o Implacable a Francouzi ztratili Bouvet. V jednom místě jsou Dardanely jen tři nebo čtyři míle široké. Za takových podmínek byly naše lodě pro turecké baterie na obou březích zatraceně snadným cílem. Neměly žádnou šanci.“ C jako by se náhle zlomil hlas. Smith si toho povšiml, navíc by přísahal, že v šéfových očích zahlédl stopy slz. „Na Implacable sloužil můj nejstarší syn.“

„To je mi moc líto, pane.“

C si hřbetem ruky chvatně otřel oči a zabručel: „To nic, Smithi, to nic… Už je to za mnou.“ Krátce popotáhl nosem, odkašlal si, a když znovu promluvil, byl jeho hlas opět pevný jako skála. „Takže ještě jednou. Pokud včas něco neuděláme, zažije Smyrna obrovskou krvavou lázeň. Bohužel vláda Jeho Veličenstva má v tomto případě svázané ruce. Dost na tom, že musíme zvládat problémy doma, v Irsku, na Blízkém východě a v Indii.“ Unaveně si povzdechl. „Jako by se najednou všude vyrojili zrádci a domluvili se, že zničí impérium.“

Smith souhlasně přikývl. Když mířil do ústředí tajné služby na Queen Anne’s Gate, neunikly mu novinové titulky na cedulích přičinlivých kolportérů: Další těžké boje v jižním Irsku, Indie požaduje samosprávu, Dav Egypťanů kamenoval v Alexandrii britského konzula. Bylo mu z nich docela úzko. „Ano, já vím, pane,“ odvětil pevně. „Jenže to se jim nepodaří. Můžou se snažit sebevíc, ale impérium nezničí.“

„To jste řekl pěkně, Smithi,“ řekl C dojatě. „Chválabohu za to, že naše internátní školy stále dokážou vychovat hrdé a statečné mladíky, jako jste vy, připravené jít tam, kam je impérium povolá, a položit za něj i život.“

Smith vypjal hruď a znovu souhlasně přikývl, ve tváři jasné odhodlání. O tom to všechno přece je, pomyslel si, o impériu, které vládne půlce světa.

„Ale zpět k naší věci… Oficiálně nemůžeme udělat nic, abychom těm nebožákům pomohli. Ovšem neoficiálně,“ poklepal si prstem o špičku svého velkého nosu a jako mazaná liška přimhouřil oči, „můžeme podniknout velmi mnoho.“

Na chvíli se odmlčel, aby právě vyřčeným slovům dal patřičně vyniknout. Smith vycítil, že C má za lubem nějakou zatraceně pěknou kulišárnu. Nepatrně se zhoupl na podpatcích a s napětím čekal, s čím šéf tajné služby přijde. V nastalém momentu ticha pronikla z ulice dovnitř zesláblá ozvěna klapotu kopyt a drnčení drožky, následovaná lomozem projíždějící tramvaje.

C se nadechl a prolomil ticho. „Vůdci řecké menšiny plánují evakuaci svých lidí, tedy těch, co budou připraveni odejít. Jeden z vůdců, chlapík jménem Onassis – což je nejen mimořádně mazaný, ale i pěkně prachatý rošťák – najal flotilu parníků, se kterými hodlá své lidi přepravit do Řecka. Povedlo se mu také zapůsobit na amerického prezidenta, a ten ve své senilnosti slíbil, že evakuaci podpoří.“

„Chcete říct, že Amíci vyšlou na pomoc vojáky a lodě?“ vyhrkl překvapeně Smith.

„Jistěže ne!“ utnul ho nevrle C. „Od dvacátého roku, kdy se stáhli ze Sibiře a Baku, dávají od Evropy ruce pryč. Je to jen pošetilý slib od pošetilého starce. Amerika Řekům žádné lodě nebo vojáky nepošle. Jsou v tom sami a Turci se s nimi rozhodně mazlit nebudou. Zabijí je do jednoho, pokud jim to my nepřekazíme. Koneckonců Řekové stáli v našem posledním velkém angažmá na naší straně a tak by byla slušnost jim to aspoň trochu oplatit.“

„Ale jak?“ zeptal se Smith netrpělivě. Toužil se konečně dozvědět, jakou roli mu C přichystal.

Ale místo aby C přímo odpověděl, pustil se do hlasité úvahy: „Víte, lámeme si hlavu nad tím, jak chtějí Turci ten smyrenský masakr – protože pod tímhle jménem vejde do dějin, jestli ho připustíme – vlastně navléct… Myslíme si, že vezmou v potaz ten americký příslib podpory, takže nebude v jejich zájmu masakrovat Řeky na pevnině, před očima novinářů, kterých je tam už teď hromada a kteří jen čekají, až to Turci spustí. Ne, ne… Turek to provede někde jinde, stranou od všech zvědavých očí. A nejpříhodnější se zdá být volné moře. Možná Egejské…“

„Turci ale přece žádné loďstvo nemají, pane,“ namítl Smith. „Po tom, co po boku Hunů prohráli válku, jsme jim všechny válečné lodě sebrali. Jako i Hunům v devatenáctém roce.“

C si přes „lupu“, jak podřízení přezdívali jeho velkému monoklu, chvíli prohlížel Smithův nadšením planoucí obličej a pak vlídně řekl: „Ale oni loďstvo mají. Sice malé, ale mají. Přesněji dvě bitevní lodě.“

Smith opět udiveně hvízdl. „A kde k nim proboha přišli, pane? Kdo Turkům mohl prodat dvě bitevní lodě?“

„Nikdo,“ odtušil C. „Měli je takříkajíc v úschově.“

„V úschově?“ podivil se ještě víc Smith. Znal C už pár let. Liboval si v náznacích a metaforách, rád své podřízené napínal a mátl.

„Ano,“ přikývl velezkušený organizátor tajných operací. „Na dně Dardanel.“

„Cože?“ vykulil oči Smith. „Vy… vy myslíte Implacable a Bouvet?“

C se spokojeně usmál. Jeho hra na překvapení se mu náramně vydařila. „Přesně tak. Loni v zimě je Hunové pomohli Turkům tajně vyzvednout ze dna. Tedy aspoň si myslí, že o tom nevíme. Právě teď obě lodě dávají v Istanbulu dohromady. A vy je potopíte dřív, než renovaci stačí dokončit, Smithi.“ Přerušil řeč a olízl si rty, jako by mu náhle vyprahly. V místnosti se rozhostilo ticho, narušované pouze decentním, avšak neúprosně rytmickým tikotem obstarožních stojacích hodin, důstojně se tyčících ve vzdáleném rohu.

Když C znovu promluvil, v očích se mu blýskalo. „Smithi, můj drahý chlapče, vy mi zařídíte druhý Kronštadt…“

Table of Contents

copyright

titul

Moto:

Předmluva autora

Prolog

PRVNÍ ČÁST

Nová akce na obzoru

1