Přeložili:

LUDMILA A TOMÁŠ HAVLÍKOVI

Jo Beverley: Dáma v ohrožení

Vydání první

Copyright © Jo Beverley, 2014

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1985. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Too Dangerous for a Lady vydaného nakladatelstvím Signet, an imprint of New American Library,

a division of Penguin Group (USA) Inc.

Český překlad © 2015 Ludmila a Tomáš Havlíkovi

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2015 Jon Paul

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0286-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0287-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Jo Beverley

Dáma v ohrožení

(ukázka)

Pro Persephonu,

které bude jeden rok,

až tato kniha vyjde

Poděkování

Při shromažďování podkladů pro tuto knihu mi pomohla řada lidí včetně jednoho lékaře, který si nepřál být jmenován.

Jsem „děvče z Lancashiru“, takže jsem nesmírně ráda zasadila část děje tohoto románu do severovýchodní Anglie. Moji přátelé Anne a John Wardovi mne mnohokrát provedli po poloostrově Wirral a vnukli mi tak nápad situovat některé události právě tam. Kromě toho pro mě Anne sbírala přímo na místě nejrůznější informace.

Moje kolegyně spisovatelka Lynne Connolyová se se mnou podělila o své cenné znalosti Warringtonu.

Historická společnost v Birkenheadu mi poskytla údaje o zahájení parní lodní dopravy z Tranmere, což mě nesmírně zajímalo vzhledem k tomu, že se tehdy psal rok 1817. Ano, Hermiona tak skutečně mohla vidět parník, který supěl po hladině řeky Mersey.

Můj přítel John Park, autor vědeckofantastických románů a chemik, mi nesmírně pomohl s pasážemi o využití antimonu v medicíně a s problematikou výbušnin.

Při vyhledávání informací o těžbě uhlí v Northumberlandu v regentském období jsem na internetu narazila na úžasný blog Alana Fryera věnovaný historii tohoto hrabství. Alan mi ochotně zodpověděl všechny otázky, dal mi k dispozici dobové mapy a přidal k nim i technické vysvětlivky, takže jsem mohla uvést všechno do souvislostí.

Kapitola 1

Září 1817

Ardwick, Lancashire

Hostinec U Královské hlavy

Kostelní hodiny začaly odbíjet. Lady Hermiona Merryhewová byla nesmírně šťastná, že devět pomalých dlouhých úderů zvonu neprobudilo dva chlapce, které krátce před tím uložila do široké postele.

Pětiletý Billy a téměř tříletý Roger by jindy šli spát mnohem dříve, ale celá rodina přijela do Ardwicku se zpožděním a hostinec U Královské hlavy představoval pro oba chlapce úplně nový neznámý svět. A také mimořádně hlučný, protože tu byly velice tenké zdi. Dokonce i teď byl z jedné strany domu slyšet nezřetelný hovor a z druhé nějaký křik. Ale nocleh tu vyšel levně, což bylo nejdůležitější.

Ani po večeři se chlapci neuklidnili a sršeli energií a nedočkavostí, ačkoliv se potřebovali pořádně vyspat. Pokud se nepřihodí nic nepředvídaného, zítra by měli všichni dojet do sídla prastrýce Peaka. Tam by však nespoutané chování obou hochů mohlo způsobit katastrofu, pomyslela si lady Hermiona a uhasila svíčky, jako by se také chystala ulehnout do postele.

Měla to samozřejmě v úmyslu, ale nejdříve si ještě chtěla vychutnat chvilku klidu, kterou teď měla jenom sama pro sebe, poté co chlapci usnuli. Celý uplynulý rok žila u své provdané sestry a jejího manžela a s radostí se věnovala jejich dcerce i dvěma synům, ale nebyla zvyklá mít je na starosti úplně sama. Ještě že maličká Henrietta zůstala ve vedlejším pokoji ve výhradní péči svých rodičů.

Nesmírně ráda by si teď nechala zapálenou aspoň jednu svíčku a chvilenku si četla, ale nechtěla nic riskovat, protože předem nezatáhla závěsy kolem postele. Když to chtěla později udělat, kroužky na kovové tyči spustily takový rachot, že se Billy začal vrtět. Ať ti raubíři v klidu spí. Vlastně jsou to spíš taková štěňátka. Vypadali naprosto sladce. Zavřená oční víčka jim lemovaly dlouhé řasy a kolem hlaviček s buclatými tvářičkami, které teď spočívaly na polštářích, se jim vlnily světlé prstýnky vlasů. Přes den se však oba hoši chovali jako malí ďáblíci.

Považovala za nesmysl vláčet je s sebou tak daleko, ale její sestra Polly, ochotná podniknout kvůli prastrýcovu jmění cokoliv, byla přesvědčená, že její tři roztomilí drahouškové přispějí k dosažení kýženého cíle. Po dnešku se však lady Hermiona obávala, že přítomnost všech tří dětí ve strýcově domě bude mít spíš opačný účinek, takže se nakonec bude muset provdat za svého vzdáleného příbuzného Porteouse Merryhewa, který zdědil titul markýze po jejím zesnulém otci.

Hermiona i Polly mu to docela přály, protože jejich otec, dědeček i pradědeček prosluli jako „nuzní markýzové“. Jenomže potom Porteous objevil na zděděných pozemcích v Northumberlandu uhlí a teď se z něj pomalu stával boháč.

Před měsícem napsal Hermioně dopis, v němž ji poctil nabídkou, aby se stala jeho ženou. Přidal rovněž zmínku, že jeho nynější situace by mu umožňovala – pokud jeho návrh přijme – zachovat se štědře i k rodině její sestry Polly, která se potýká s nedostatkem peněz. Jeho nynější situace. Možná že by se skutečně zachoval štědře, ale podle Hermionina názoru spíš využíval své nynější jmění jako návnadu vloženou do pasti.

Zachvěla se a zalitovala, že nemůže přiložit do ohně trochu víc uhlí, ale v kbelíku ho zbyla jenom trocha a objednávat si další považovala za rozmařilost. Kromě toho za její třes nemohla pouze zima, ale také pomyšlení na Porteouse.

Vůbec nepůsobil odpudivě. Bohužel. Kdyby vzbuzoval odpor, nikdo by od ní neočekával, že se za něj provdá. Bylo mu něco přes čtyřicet, nevypadal špatně a mohl se pochlubit urozeným původem i stále se rozrůstajícím majetkem. Mnoho žen by na jejím místě výskalo nadšením, ale Hermiona si nedokázala představit, že by strávila celý následující život po boku tak licoměrného a pompézního člověka. A při pouhém pomyšlení, že by s ním měla sdílet intimnosti manželského lože, se jí dělalo nevolno.

Byl to hubený asketický člověk, který probodával všechna chutná jídla takovým pohledem, jako by je někdo otrávil. Kdyby se stala jeho manželkou, už nikdy v životě by neviděla koláč nebo klobásku. Jeho matka vypadala stejně vyzáble jako on a naprosto ho ovládala. Byla to žena, která udělá své budoucí snaše ze života peklo. Především však Hermiona neměla svého příbuzného Porteouse Merryhewa ráda. Nedělala si iluze, že manželství z rozumu bývají prodchnutá vzájemnou láskou. Takovou podmínku by si ani nikdy nekladla, protože by to své sestře a její rodině nemohla udělat. Ale zastávala názor, že by si neměla brát člověka, který se jí příčí.

Na Porteousův návrh odpověděla prosbou, aby jí poskytl čas na rozmyšlenou, a rozpačitě poukázala na to, že ho až dosud považovala za člověka, který jí v jistém smyslu nahrazoval zemřelé bratry.

Kéž je prastrýc Peake tak bohatý, jak předpokládáme, a kéž své pozvání myslel tak, jak jsme ho pochopili – že umírá a chce svůj majetek odkázat nám, svým jediným žijícím příbuzným. Prosím, ať je to tak!

Adresovala své přání vzhůru – komukoliv, kdo tam nahoře popřává sluchu modlitbám sobeckých dívek. V tu chvíli se však otevřely dveře na chodbu a Hermiona se otočila, připravená přicházejícího sluhu tiše upozornit, aby byl zticha. Muž, jehož před sebou spatřila, však nebyl sluha. Zavřel za sebou dveře, zajistil je zevnitř petlicí, přitiskl na ně ucho a chvilku mlčky poslouchal.

Dokonce i ze svého místa v pokoji zaslechla Hermiona u chodby rychlé kroky a naléhavé hlasy. Zůstala sedět jako přimrazená a doufala, že nezvaný host zase rychle vyjde ven, aniž si jí všimne. Pak ale změnila názor, naklonila se ke straně a natáhla ruku pro pohrabáč.

Vetřelec se zprudka otočil a v očích se mu odrazilo světlo plamenů plápolajících v krbu na opačné straně místnosti. S bušícím srdcem pevně sevřela pohrabáč a sebrala veškerou odvahu. Ale vetřelec – místo aby na ni zaútočil, anebo utekl – pouze přitiskl prst na ústa, čímž jí jasně naznačil, že má být zticha. Ohromená Hermiona nevěděla, co si počít. Měla by zřejmě začít volat o pomoc, jenomže tím by probudila spící chlapce. Anebo by ji někdo přišel zachránit a vyvodil z dané situace nějaký skandální závěr, což by bylo ještě horší.

Kromě toho na ni ten člověk až dosud nijak nezaútočil.

Místnost ozařovaly pouze plameny plápolající v krbu. Jejich světlo nedosahovalo ani zdaleka do všech rohů, ale Hermiona viděla, že neznámý vysoký muž má na sobě tmavý kabátec, kalhoty pod kolena a vysoké boty, ale je bez klobouku a vlasy mu volně splývají přes límec. Kdo to byl? Co byl zač?

Tulák, krejčí,

voják, námořník,

boháč, nuzák,

žebrák…

Zloděj.

Náhle se k ní otočil, jako kdyby svou myšlenku vyslovila nahlas.

Dodala si odvahy a jeho pohled mu oplatila, aby nepoznal, že jí nahání takovou hrůzu, až jí vyschlo v ústech. Z chodby již neslyšela žádné zneklidňující zvuky, a tak na něj ukázala vztyčeným prstem a neslyšně, pouze němým pohybem rtů mu řekla: Odejděte, nebo začnu křičet!

Odpověděl jí tím, že se opřel o dveře a založil si ruce na hrudi.

Hermiona zaletěla pohledem k zavřeným dveřím do vedlejšího pokoje, kde spali Polly a William. Kdyby k nim však vykročila, neznámý vetřelec by jí mohl snadno zastoupit cestu, protože stál jen nedaleko od nich.

Dvouletý Roger se zavrtěl a vzdychl: „Minnie…“

Muž se zostra zadíval na široké lůžko. Hermiona na nic nečekala, vrhla se s pohrabáčem v ruce kupředu a postavila se před postel, na níž leželi chlapci.

„Ještě se úplně neprobudil, ale musíte odejít – okamžitě.“

Cizinec se znovu uvolnil. „To bohužel nepůjde,“ řekl tiše. Kupodivu měl kultivovaný hlas a dokonalou výslovnost člověka, jemuž se dostalo dobré výchovy a vzdělání. To však ještě neznamenalo, že jde o spořádaného muže a že jí od něj nehrozí žádné nebezpečí.

„Vůbec byste tady neměl být,“ prohlásila. „Pokud neodejdete, začnu křičet.“

„Probudila byste děti.“

„A také celý hostinec, včetně těch lidí, co vás pronásledují. Jděte pryč.“ Kdyby se k ní přiblížil, splnila by svou hrozbu, ale protože neudělal ani krok a stále se opíral o dveře, zůstala zticha. „Pokud máte strach z lidí v hostinci, můžete uprchnout oknem.“

Odlepil se ode dveří, přešel s nenucenou elegancí k oknu a zadíval se ven. „Myslíte si, že mám křídla?“

Hermiona by teď mohla vyjít ven a rozhlédnout se po chodbě, ale nemohla tu nechat oba chlapce. „Domnívala jsem se, že zloději tyhle věci umějí.“

„Takže zřejmě nejsem dobrý zloděj,“ poznamenal a otočil se k ní. V tu chvíli mu měsíční světlo dopadlo na polovinu výrazně řezané pohledné tváře a vyvolalo v Hermionině paměti matnou vzpomínku.

Je možné, že toho mladého výtržníka zná? Ale odkud?

„Okno vede na dvůr,“ prohodil. „A tam jsou lidé. Někdo by si určitě všiml, jak lezu po zdi, a pak by…“ Přejel si prstem přes krk.

Změřila si ho nevěřícným pohledem.

Pokýval hlavou.

Rozhodně si s ní jenom pohrával, ale přesto nechtěla být zodpovědná za něčí smrt. „Na chodbě je teď podle všeho klid. Odejděte tudy.“

„Určitě jsou ve střehu. Musím tady zůstat do rána.“

„V žádném případě!“ Musela se hodně držet, aby to nevykřikla.

„Minnie… Mám žízeň,“ ozval se dětský hlásek.

Zřejmě přece jen zvýšila hlas, protože se pětiletý Billy posadil na posteli. Co by asi ten zoufalý muž provedl, kdyby ho chlapec zahlédl a vykřikl?

„Už jdu, zlatíčko.“ Hermiona přistoupila k posteli, aniž spustila oči z neznámého vetřelce. V ruce sice stále svírala pohrabáč, ale nevěřila, že by toho člověka dokázala odrazit, kdyby se na ni vrhl. Kromě toho stejně musela svou zbraň odložit, pokud měla nalít vodu do sklenice a podat ji žíznivému hochovi.

Ospalý Billy si naštěstí muže nevšiml. Napil se, zamumlal cosi jako poděkování, znovu se položil a vzdychl: „Chci domů.“

„Už brzy se dočkáš, drahoušku,“ pošeptala synovci Hermiona a odhrnula mu z čela plavé prstýnky vlasů.

Šest dní neznamenalo pro pětiletého chlapce brzy, ale nic lepšího mu nabídnout nemohla. Pak se odvážila zatáhnout závěsy kolem postele, aby hochy už nic nevyrušilo ze spánku.

„Takže se jmenujete Minnie,“ prohodil muž stejně tiše jako předtím.

Přikývla, protože neviděla jediný důvod, proč by mu měla prozradit své skutečné jméno. „A vy?“ zeptala se.

„Ned.“

Znělo to věrohodněji než třeba John nebo Henry, ale předpokládala, že i on se jmenuje jinak.

„Můžu tu tedy zůstat?“ zeptal se.

„Ne.“

„Neublížím vám.“

„Proč bych vám měla věřit?“

„Prostě jen tak.“

Podvědomě cítila, že jí od něj žádné nebezpečí nehrozí, což považovala za zvláštní. Ledaže… Dobrý Bože, je to možné…?

„Mohla byste mě spoutat,“ navrhl jí.

Nechápavě se na něj zadívala. „Cože?“

„Kdybyste mě připoutala k židli, byla byste v bezpečí a mohla se klidně vyspat.“

Rozrušené Hermioně stále nedocházel skutečný význam jeho slov. „Máte za to, že si na cesty přibaluju do kabely provazy?“

„Úplně postačí punčochy.“

„Jste šílený.“

„Vůbec ne. Zamyslete se nad tím.“

Místo toho se jí však honila hlavou úplně jiná myšlenka: Je možné, že toho vetřelce zná? Že je to její někdejší tanečník, od něhož málem dostala první polibek v životě? Ten voják, na kterého od té doby nemohla zapomenout? Thayne. Poručík Thayne. Jeho křestní jméno se tehdy nedozvěděla. Klidně se mohl jmenovat Ned. Pokud je to však skutečně on, jak mohl klesnout tak hluboko a dostat se do téhle situace?

V jedné věci však měla jasno. Pokud to bude v jejích silách, nevystaví ho nebezpečí smrti.

Vzala rozum do hrsti. „To by nešlo. Ráno se tady objeví sloužící, aby rozdělali oheň nebo přinesli teplou vodu.“

„Sloužící sem nepřijdou, pokud je nezavoláte, a nikdo jiný sem nevstoupí, jestliže zamknete dveře.“

Zavřel na petlici i dveře do vedlejšího pokoje, přešel k židli, přenesl ji ke krbu a posadil se na ni, zády k Hermioně. Klidně by teď mohla znovu uchopit pohrabáč a přetáhnout ho po hlavě, ale rozhodně by to neudělala a on to podle všeho věděl.

Věděl také proč?

Znamenalo by to, že ji poznal, stejně jako ona poznala jeho.

Kapitola 2

Na svůj první ples se vypravila jako sedmnáctiletá dívka v květnu roku 1811, plná dychtivého očekávání. Ještě větší nadšení se jí i jejích přátel zmocnilo v okamžiku, kdy se na této společenské události objevila skupinka mladých důstojníků, kteří přijeli na koních ze svého tehdejšího působiště vzdáleného pět mil. Ve svých zlatem zdobených uniformách zářících ve světle stovek svící si tehdy získali srdce všech přítomných dam, protože měli zakrátko odplout do Lisabonu a připojit se k Wellingtonovu vojsku umístěnému na Pyrenejském poloostrově. Hermiona si tehdy nesmírně silně uvědomovala jejich hrdinství, protože jeden z jejích bratrů – Roger – býval také vojákem a dva roky předtím zahynul u města A Coruña.

Většina z těch šesti mladých důstojníků nevynikala nějakou mimořádnou krásou nebo šarmem, ale jejich stejnokroje z nich učinily hvězdy večera. Jeden mladík však byl naprosto úchvatný. Měl nádherné tmavé vlasy a oči, jaké se u Angličanů často nevídají, ale velice často jimi oplývají hrdinové románů, které tehdy Hermiona s oblibou čítala. Kdosi poznamenal, že v něm koluje francouzská krev, ale to ji nijak nepřekvapilo, protože do Anglie prchalo z Francie mnoho rodin, jejichž synové bojovali proti Napoleonovi.

Jeho žádost o tanec ji úplně rozechvěla, a když ji pak vyzval na parket po druhé, připadala si jako královna plesu. Valčík se v té době ještě úplně neprosadil, takže si vychutnávala jeho krásu a šarm pouze při skupinových tancích, ale občasný dotek rukou nebo otočka v jeho těsné blízkosti ji uváděly do vytržení. Kromě toho zažívala první ples v životě a první tanec s úplně neznámým mužem.

Nebylo proto divu, že se od něj nechala vyvést na terasu zalitou měsíčním svitem. Když si uvědomila, že tam kromě nich nikdo jiný není, zachvěla se v očekávání svého prvního polibku v životě. Pak ji trochu zklamalo, že si s ní jenom povídal. Ale i pouhý rozhovor s ním měl své kouzlo. Netušila, čím to bylo, ale hovořila s ním jako nikdy s nikým jiným před tímto večerem ani po něm – jako s nesmírně blízkým přítelem.

Vyprávěla mu o Rogerovi a jeho smrti a také o útrapách, kterým musí čelit kvůli chudobě své rodiny.

On jí vysvětloval, proč touží bránit Británii ve válce proti Napoleonovi, a vylíčil jí, jak byla během Francouzské revoluce vyvražděna celá rodina jeho matky.

Ona si mu zase postěžovala na popudlivost svých rodičů, na prudkou povahu své starší sestry a na bezduchost svého bratra Jermyna.

On jí prozradil, že jeho matka je zdravotně postižená, ale že se jeho rodiče brali z veliké lásky. Tím se jejich rozhovor stočil k podstatě lásky a k otázce, zda jde o rozumný, anebo pošetilý cit. Pro sedmnáctiletou dívku to představovalo závratně hluboké téma, takže nebylo divu, že na ten večer nikdy nezapomněla.

Byl o dva roky starší než ona a vedl život vyplněný studiem a sportem. Ji zase vyučovala guvernantka a veškerá její výchova směřovala k jedinému cíli – aby se z ní stala dokonalá dáma. Přesto však mezi nimi nestála žádná pomyslná zeď. Dovolila mu, aby si vzal z jejího živůtku nadýchanou hedvábnou růži a uschoval si ji jako talisman, a střežila jako cenný poklad mosazný knoflík z jeho uniformy, který jí pak věnoval na oplátku zase on.

Dostali se až ke konečnému kroku – k polibku – když se na terase zčistajasna objevila její matka a odvedla ji s sebou do bezpečí, mezi ostatní hosty.

Přestože ji lady Merryhewová za její chování vyplísnila, Hermiona jasně cítila, že mladý poručík není žádný krvežíznivý vlk, a když pak o půlnoci spolu se svými přáteli odcházel, neubránila se slzám. Od té doby o něm už nikdy neslyšela. Napsat jí mohl jen stěží a kromě toho v něm jejich setkání pravděpodobně nezanechalo tak hluboký dojem jako v ní. Přesto se Hermiona občas oddávala snům, v nichž se s ním opět setkávala na jiném plese – oba už byli starší a měli tak před sebou víc možností.

Nikdy si však nepředstavovala tuto situaci.

Obešla židli, na níž seděl, aby si ho mohla důkladněji prohlédnout. Křiklavý šátek s rudými, zelenými a černými proužky, který měl volně uvázaný kolem krku, o něm nic zvláštního nevypovídal. Mnohem víc jí však naznačily výrazné rysy jeho tváře. Vypadal starší a působil drsněji, ale byl to rozhodně on.

Musel si uvědomovat, že Hermiona zvažuje, jak by se měla zachovat, protože řekl: „Pokud mě chytí, můj život je skutečně v ohrožení. Dávám vám své čestné slovo, že nejsem žádný zločinec. Pokud chcete, urozená dámo, svažte mě a dovolte mi tady zůstat.“

„Jaké je vaše příjmení?“

„Granger.“

Jestliže se dal na cestu zločinu, užíval falešné jméno. Ať už se však jmenoval Thayne, anebo Granger, nemohla ho poslat na smrt. Jenomže pokud mu dovolí zůstat, bude ho muset spoutat, protože by celou noc nezamhouřila oka. „Tak dobře.“ Zamířila ke své cestovní kabele, ale zároveň se pokusila vyzvědět od něj nějaké další informace. „Nemluvíte jako zloděj.“

„A vy nemluvíte jako chůva.“

„Jsem guvernantka,“ prohlásila a vytáhla z tašky punčochy. Byl to však její nejlepší pár a mohl se při tomhle dobrodružství úplně zničit. Vrátila ho tedy nazpátek, vybrala ten nejstarší a nejobnošenější a přistoupila k židli. „Dejte ruce dozadu.“

„Dobré rozhodnutí,“ poznamenal a udělal, co mu řekla.

Neměla tušení, jak se uvazují spolehlivé uzly, ale pokud jich udělá několik, rozhodně splní svůj účel. Poklekla na zem a připevnila mu zápěstí k prostřední tyčce opěradla.

„Jaké je vaše příjmení, slečno Minnie?“

„Po tom vám nic není,“ odpověděla, celá rozechvělá, protože se chtě nechtě musela dotýkat jeho rukou. Skutečná dáma by rozhodně neměla takhle zacházet s žádnou částí mužského těla. A jeho ruce byly krásné – s dlouhými štíhlými prsty, ale přitom silné. Nepomohly jí však utvrdit se v přesvědčení, že je to skutečně někdejší důstojník Thayne, protože ten měl na plese rukavice. Přes horní část prstů levé ruky se mu táhla jizva. Nějaká nehoda při vybírání cizích kapes? Nebo snad zranění z boje?

„Co jste ukradl?“ zeptala se.

„Jenom papíry.“

„To by mohlo znamenat dluhopisy, směnky, bankovky.“

„Mohlo,“ přitakal.

Pevně uvázala další uzel. Málem na to spotřebovala celou punčochu. „Až budete úplně spoutaný, mohla bych vás prohledat.“

Prsty se mu napnuly. „Na vašem místě bych to nedělal.“

Takže jde o nějaké nebezpečné papíry. A chtějí se jich zmocnit nebezpeční lidé, kteří by neváhali ublížit dokonce i malým dětem. Obešla židli s punčochou v ruce a znovu se na něj pozorně zadívala. Tvářil se obezřetně. Srdce se jí rozbušilo. Ano, je to on. O řadu let starší a zkušenější, ale je to rozhodně poručík Thayne.

Oplatil jí její pohled, očividně připravený na potíže.

Bylo zřejmé, že ji nepoznal. Bolelo ji to, ale proč by si ji měl pamatovat? Ona po tom plese nezažila nic tak převratného, co by jí vymazalo vzpomínky na večer, kdy se poprvé v životě bláznivě zamilovala. On však odešel do války. A v době, kdy nebojoval, se mu určitě vemlouvaly do přízně spousty krásných dívek v Portugalsku, ve Španělsku a ve Francii. Oslnil je a potom na všechny zapomněl. Tu hedvábnou růžičku od ní pravděpodobně vyhodil, protože už zapomněl, z jakého živůtku pochází. A i kdyby nezapomněl, proč by si měl svou tanečnici z plesu spojovat s „guvernantkou“ v prostých hnědých šatech a s vlasy napůl učesanými a napůl rozpuštěnými? Teď jí bylo třiadvacet let a vůbec nevypadala špatně, ale každopádně jí chyběl ten mladistvý pel sedmnáctileté dívky. Takže je vlastně lepší, že ji nepoznal. Klekla si na zem, aby mu svázala nohy v kotnících.

„Radši se nejdřív zuju,“ řekl jí. „Ty boty jsou natolik volné, že bych z nich mohl docela dobře vytáhnout nohy.“

Rozladilo ji, že na to nepomyslela. Potřebovala si zachovat čistou hlavu, a ne se nechat unášet dětinskými vzpomínkami. „Děkuju. Zvedněte nohu.“

Chytila jeho vysokou jezdeckou botu a bez problémů mu ji stáhla. Byl to muž, který se snadno obešel bez sluhy. Kromě toho si všimla dalších známek jeho chudoby. Bota, kterou nyní držela v ruce, byla celá odřená a pokrčená a měla sešlapaný podpatek. Když ji Hermiona odložila stranou, spatřila jeho punčochy z česané vlny se zalátanými dírami na patě. Poručík Thayne pocházel z urozeného rodu vikomtů z Faringay. Teď se topil v chudobě a byl na něj smutný pohled. Podobných lidí by se však v nynější době našlo mnohem, mnohem víc.

Platy v armádě stačily důstojníkům pouze na to, aby si udrželi takovou úroveň, jaká se od mužů s jejich hodností očekávala, přičemž polovinu z těchto peněz spotřebovali na základní potřeby, které jim umožňovaly udržet se při životě. Mnozí z nich měli ještě další příjmy od rodiny, ale ostatní – jako třeba její bratr Roger – museli vyjít pouze s platem. Roger se ve svých dopisech často zmiňoval o strádání, které musí snášet, ale při své optimistické povaze pokládal všechny potíže za součást dobrodružného vojenského života.

Ve svých nemnoha psaních líčil službu v armádě jako příjemné povyražení a Hermiona mohla jenom doufat, že nic nepředstíral. Tehdy na něj pohlížela jako na muže, ale když zahynul, bylo mu pouhých dvacet let. Vzpomínky na bratra však raději potlačila, protože dostala strach, že by se mohla rozplakat. Zároveň si však uvědomila, že ten mladý důstojník z jejích dívčích snů byl před šesti lety ještě mladší než Roger. Co se mu stalo, že upadl do tohoto stavu?

„A teď tu druhou,“ vyhrkla mnohem rázněji, než měla v úmyslu. „Jsem unavená a chci to už mít za sebou,“ dodala a stáhla mu i druhou botu.

„Připoutejte mi teď obě nohy v kotnících k nohám židle.“

Upustila botu na podlahu. „Co kdybyste si je připoutal sám?“

„Rozvažte mi ruce a udělám to.“

Zamračila se a znovu se pustila do práce. Narazila však na problém. Potřebovala mu přivázat k židli každou nohu zvlášť, ale měla pouze jednu punčochu. Vyřešila to tím, že uchopila jednu vlněnou punčochu, kterou měl na sobě, a stáhla mu ji.

Odhalila mu tím pravou nohu od kolene po špičky prstů.

Nebylo to poprvé, co spatřila mužskou nohu. Někteří jejich námezdní dělníci chodili v létě často na boso. Ti nejchudší neměli dokonce ani boty. Avšak v intimním ovzduší spoře osvětlené místnosti se v ní při pohledu na Thaynovo holé lýtko všechno rozechvělo a zaplavily ji obrovské rozpaky, ale možná i ještě něco jiného.

„Není nutné, abych obětovala další punčochy ze svých zásob,“ poznamenala a natáhla vlněnou pleteninu do takové délky, jak to jen bylo možné.

„To rozhodně,“ přitakal.

Zaslechla snad v jeho tónu náznak pobavení? Nechtěla však zvednout hlavu, aby si nevšiml, že celá zrudla. Stáhla mu i druhou punčochu, ale hned nato se rozrušeně zarazila, protože spatřila dlouhou nepravidelnou jizvu, která se mu táhla po celém bérci. Ať už se z něj stal kdokoliv, v minulosti bojoval za svou vlast a byl zraněn, možná dokonce u Waterloo. Přivázala mu pravý kotník k noze židle, ale šlo jí to mnohem hůř, než když mu svazovala ruce svou podstatně delší punčochou. Pohled na jeho obnažené nohy ji však nenechával v klidu. Nikdy se nad mužskýma nohama nijak nezamýšlela, ale ty jeho jí připadaly naprosto dokonalé – s rovnými štíhlými prsty a bez jakýchkoliv otlaků, otoků nebo puchýřů. Byla přesvědčená, že její vzdálený příbuzný Porteous má rozhodně nohy neforemné a nevzhledné.

Při pomyšlení, že by ho připoutávala k židli jako teď Thayna, neměla daleko k smíchu, takže se musela kousnout do rtu, aby konečně obtočila punčochou i druhý kotník nezvaného návštěvníka a udělala na ní uzel. Určitě si o ní pomyslí, že je zralá na umístění do nemocnice pro duševně choré v Bedlamu. Když byla konečně hotová, se spokojeným výrazem vstala, ustoupila dozadu a zkoumavým pohledem zhodnotila svou práci. Usoudila, že je přivázaný tak pevně, že ze židle nevstane – a zjihla lítostí. „Doufám, že to pro vás nebude příliš nepohodlné.“

„Rozhodně bude, ale nedá se nic dělat.“

„Ano, máte pravdu,“ prohlásila pevně, což si od ní vyžádalo dost sil vzhledem k ovzduší, které v místnosti vytvořily jeho holé nohy, tělesná blízkost a šest let staré vzpomínky. Nemohla si však pomoct, chtěla se o něm dozvědět něco víc. Posadila se proti němu na čalouněnou židli a zeptala se: „Byl jste vždycky zloděj?“

„Řekl bych, že v kolébce ještě ne,“ odpověděl jí tak nenuceným tónem, že ji to podráždilo.

„Měl jste i jiné prostředky k obživě?“

„Ano. A co vy? Ty děti jsou dost malé, takže jejich guvernantkou nemůžete být moc dlouho.“

„Billy se už učí číst a psát.“

„Ale vy jste se narodila pro lepší život.“

„Jak jste na to přišel?“

Sklonil hlavu a zamyslel se. „Nevím, ale jsem o tom přesvědčený.“

Pamatoval si ji snad? „Vy jste se také narodil pro lepší život.“

„Myslíte?“

„Nepřišel jste na svět proto, aby se z vás stal zloděj. Tím se nikdo nerodí.“

„V některých rodinách se tyto sklony dědí. Už sám příchod na svět nás může nasměrovat na určitou cestu a potom nutit, abychom se jí drželi. Je to i váš případ?“

Hermiona se narodila do rodiny chudého markýze a s tím souviselo mnoho problémů, které se neomezovaly pouze na nutnost šetřit. Jejich okolí od nich očekávalo, že se budou chovat vznešeně a projevovat štědrost, kterou si nemohli dovolit. A mělo „ubohým“ nebo „lakomým“ Merreyhewovým za zlé, že tyto jejich představy nesplňovali. Někteří se jim posmívali, a jiní považovali jejich skromný způsob života za projev výstřednosti, nebo dokonce duševní vyšinutosti. Tehdy na plese před šesti lety se mu s těmito problémy svěřila.

„Můj životní příběh není nijak výjimečný,“ odpověděla. „Mám sice dobrý původ, ale jen velice omezené prostředky, a tak jsem se rozhodla, že budu poctivě pracovat.“

„Jak dobrý původ?“

„Vy, nebo já?“

„Oba.“

Možná se snaží zachytit vzpomínky na ten večer před šesti lety stejně jako ona, napadlo ji. Pak si ale pomyslela, že by vlastně neměla chtít, aby se na ni upamatoval. Přestože spolu tehdy strávili příjemný plesový večer. Přestože měla dojem, že je stále něco spojuje. Přestože se tenkrát málem políbili a ona pak o něm několik let tajně snila. Přestože dosud schovávala jako poklad lesklý knoflík z jeho uniformy. Nemohla se zaplést s chudým zločincem pronásledovaným nějakou nebezpečnou obětí. Nemohla si to dovolit.

„To by stačilo,“ prohlásila a vstala. „Teď už jste v bezpečí a já si konečně můžu jít lehnout do postele.“ V místnosti spoře osvětlené ohněm z krbu však slovo „postel“ nabylo poněkud nebezpečného významu, zejména za situace, kdy poblíž splývala z věšáku její noční košile, kterou si předem vytáhla z cestovní kabely, aby se studená látka trochu prohřála. Byl to sice naprosto střídmý kus prádla z pevného bílého plátna, ale dodával celému pokoji i jejím slovům poněkud lascivní punc. Do její ložnice nikdy v životě nevstoupil žádný muž s výjimkou doktora, který ji přišel dvakrát v životě vyšetřit, když dostala horečku. Jak má tedy ulehnout do postele? Za Thaynem sice stál stolek s umyvadlem zakrytý paravánem, ale přesto…

„Nemám oči v zátylku,“ poznamenal a z jeho tónu jasně zaznělo pobavení.

„Proč jen jste nevpadl do nějakého jiného pokoje, vy bídáku!“ povzdechla si.

„Já jsem se svou volbou naopak náramně spokojený,“ opáčil, zpříma se na ni zadíval a dodal: „Dopřejete mi tu čest a políbíte mě, sladká dámo?“

Úplně stejná slova vyřkl před šesti lety na té terase.

Tehdy si spolu povídali a povídali, ale pak ji náhle požádal o tu hedvábnou růži a pokusil se ji políbit. Připadala si v tu chvíli jako rozervaná – toužila po prvním polibku a měla pocit, že je její povinností vyhovět statečnému mladíkovi, který odcházel bojovat za vlast, ale zároveň se bála, že by to byl první krok k naprosté zkáze její pověsti. Jen zlehka se dotkl jejích rtů, ale vtom se před nimi objevila její matka a „zachránila“ ji. Byl to pouze náznak polibku, ale měla v tu chvíli dojem, jako by unikla pekelnému ohni. A trochu toho litovala.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Poděkování

Kapitola 1

Kapitola 2