Copyright © 2009 by JAMES ANDREW LEVINE, MD, Ph.D

This translation published by arrangement with Spiegel & Grau, an imprint

of The Random House, a division of Penguin Random House LLC

Translation © Blažena Kukulišová, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Tato kniha se nezakládá na skutečnosti. Uvedená jména, postavy, podniky,

organizace, místa, události a incidenty jsou buď dílem autorovy fantazie, nebo

jsou použity ve smyšlených souvislostech. Jakákoli podobnost se skutečnými

postavami, živými či mrtvými, událostmi či místy je čistě náhodná.

Výnosy z prodeje této knihy v USA autor věnuje organizaci International Center

for Missing and Exploited Children (www.icmec.org) a National Center for

Missing and Exploited Children (www.missingkids.com).

Z anglického originálu THE BLUE NOTEBOOK

přeložila Blažena Kukulišová

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Waňkowská

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-028-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Dívce v růžovém sárí

s duhovým lemem.

Stála před

jasně modrou klecí.

Můj dík patří

Celine Spiegelové

a Natanyi Wheelerové.

Teď mám chvíli volno. Mamaki Briila ze mě má radost, a právem! Celé dopoledne jsem tvrdě pracovala, a když jí teď řeknu, že jsem unavená, usměje se na mě. „Odpočiň si, holčičko,“ řekne. „Dnes se to tu bude hemžit boháči.“ Ve skutečnosti vůbec unavená nejsem.

Jmenuji se Batuk. Jsem patnáctiletá dívka z klece na Common Street v Bombaji. Žiji tu šest let a jsem obdařená krásou a tužkou. Krása vychází z mého nitra. Tužka pochází z ucha Mamaki Briily, která tu všechno řídí.

Jsou to dva dny, co jsem viděla tužku spadnout Mamaki z ucha. Právě jsem upekla koláček a ona vpadla do mé klece s úsměvem od ucha k uchu, sehnula se, štípla mě do tváře a políbila mě do vlasů. Jak se předklonila, zhouply se mi před obličejem ohromné vaky jejích prsou, až jsem zahlédla, že se jí mezi nimi leskne pot. Páchla stejně jako my, ještě o trochu víc.

Když se chtěla narovnat, musela se podržet v kříži a trhnout sebou, až se jí prsy opět zhouply, jako kdyby se jí na krku roztancovali dva pověšení psíci. Sáhla za ucho pro tužku a ze záhybu sárí (možná spíš kůže) vylovila žlutý notes, velký jako dlaň. Když notes otevřela a podívala se na mě, přes zarudlý obličej se jí znovu rozšířil úsměv jako voda vsakující se do suchého kamene. Rozmáchlým tahem nateklé ruky si do notesu cosi tužkou poznamenala. Přitom švitořila: „Malá Batuk, jsi moje oblíbená holčička. Myslela jsem, že mě dneska večer zklameš, ale během jediné hodiny jsem si tě zamilovala.“ Nejspíš se mi chystala připomenout, jak mi tisíckrát prokázala laskavost, ale vtom se ozval Punítův výkřik.

Punít je můj nejlepší kamarád, který žije dvě hnízda ode mě. Punít skoro nikdy nebrečí na rozdíl od princezny Míry, ta brečí pokaždé, když udělá koláček. Punít naříká, jen když musí, a výkřik, který v tu chvíli vyrazil, mohl lámat skály. Bylo to jediné pronikavé zaúpění; nekřičel bolestí, protože Punít žádnou bolest necítí, ale hrůzou. Mamaki to hned poznala. Punít je z nás všech nejcennější, protože je chlapec.

Punítův výkřik prořízl noční ticho a Mamaki spadl úsměv z tváře jako mince, kterou upustíte na zem. Obrátila se ke mně zadnicí širokou jako ulice a vyběhla z mé klece. Udivilo mě, že něco tak podsaditého jako ona dokáže, když je třeba, vyvinout takovou rychlost. Jak upalovala z mé klece, zavlály za ní cípy sárí a připomněly mi plachty, kterými se u nás chránila pole před letním sluncem. V tu chvíli Mamaki zpoza ucha namazaného vzácným tělovým olejem vyklouzla tužka.

Tužka za Mamaki dopadla na podlahu mé klece, párkrát poskočila a zůstala ležet. Vymrštila jsem se z postele a chňapla jsem se po ní. Tu tužku mi seslali sami bohové.

Ležela jsem na té věcičce mlčky a bez hnutí. V duchu jsem se vrátila do dětství v Drípáhdžilu, mojí rodné vsi. Sedávala jsem na slunci na kameni, někdy celé hodiny, dokonce i v poledním žáru. Seděla jsem a představovala si, že se vsakuji do kamene, a čekala jsem. Nakonec se mezi kameny nebo z trávy vynořila ještěrka. Drobnými trhavými pohyby se rozhlédla, nikde se nic nepohnulo, a tak se cítila v bezpečí. Ještěrka se zklidnila a vyhřívala se pod mým kamenem, někdy dokonce na něm. Nehýbala jsem se, ani když seděla těsně vedle mě. Dýchala jsem neslyšně a vpíjela jsem se do skály, až jsem také zkameněla. Svou myslí jsem ovládala mysl ještěrky. V duchu jsem k ní konejšivě promlouvala. „Neboj se, ještěřičko, brzo budeš moje.“

Někdy se podíváte nahoru a vidíte, jak na vás míří kapka deště. Vidíte ji, víte, že padá čím dál rychleji, víte, že na vás dopadne, ale nemůžete jí uniknout. A tak to bylo i s ještěrkou. Když jsem po ní skočila, naše pohledy se možná na zlomek sekundy setkaly. A pak jsem po ní chňapla, někdy tak vehementně, že jsem ji zabila. Když tak to byl její osud. Jak jsem ležela na kamenné podlaze své klece, svírala jsem tužku, protože to byl osud.

Vstala jsem ze země a vylezla jsem na svůj trůn, lehla jsem si a s tužkou pod sebou jsem usnula. Ráno jsem se probudila a tužku jsem našla tam, kam jsem ji dala, jen zahřátou mými sny. Ležela jsem a mrkala, abych se probrala, mžourala jsem do prvního světla proti vchodu do mého hnízda. Věděla jsem, že na to, abych sepsala celý svůj život, tahle malá tužka nestačí, ale pro začátek ano.

Mé volno a předstírání únavy končí. Za chvíli tenhle sešit schovám do díry, kterou jsem udělala v matraci. Dnes, až budu ležet a dělat koláček, ho ucítím pod zády a budu vědět, že je tam.

Měli jste Mamaki ten večer slyšet, když se přiřítila do Punítova hnízda jako dělová koule. Křičela skoro stejně hlasitě jako před chvílí Punít. On řval hrůzou, zatímco ona chtěla hrůzu vzbudit. Když se to pozdvižení strhlo, princi Punítovi vzdávali hold dva poddaní, což byla pro Mamaki běžně přijatelná praxe, pokud princi přinesli dostatek darů. V tomhle případě nehrály dary velkou roli, jelikož poddanými byli dva policejní důstojníci. I když původně přišli péct (slyšela jsem, jak Mamaki návštěvníky při příchodu zdravila), nějak se jim to vymklo z ruky. Natrhli Puníta policejním obuškem.

Mamaki důstojníky jedním mocným smýknutím vyrazila na Common Street. Huš, policajti! Ze svého hnízda jsem viděla, jak se zvedli, oklepali si prach ze světle hnědých uniforem, svorně se zasmáli a klidně vykročili do noci. Jednomu se u pasu houpal policejní obušek. Punít z něj odpadl na zem – kap, kap, kap – jako by se země potřebovala Punítem nasytit, tak jako před tím oni.

Odpusťte mi, jestli moc dramatizuji. Dělám to nejen proto, že Punít je můj miláček, ale taky proto, že k tomu mám sklony. Matka mě za to vždycky kárala, snad proto, že otce moje herecké výstupy těšily. Když byla rodina pohromadě, hrávala jsem jim divadlo. Napodobovala jsem Navranga, prosťáčka z naší vesnice, nebo strýce Višála („Strýčka Vé“), který byl tak tlustý, že jednou usnul a spadl do polévky. Matka nesouhlasně brblala, ale otec se smál, až mu tekly slzy. Takové věci mi vždycky šly.

Tatínek mě za mé herecké výkony vždycky za odměnu objal, a když jsem žadonila, vyprávěl mi o stříbrooké levhartici. Tatínek pokaždé příběh něčím okrášlil a někdy vyprávěl celé hodiny. Podle toho, jak byl unavený, a jak brzy jsem usnula.

Jeho vyprávění jsem nadevšechno milovala. Když večer matka přišla do ložnice plné mých bratrů, sester, bratranců a sestřenic, dělávala jsem, že spím. Ale když jsem vydržela neusnout, než se z pole a od ženy s levandulovou vůní vrátil otec, utíkala jsem k němu, uvelebila jsem se mu na klíně a prosila jsem, aby mi vyprávěl pohádku. „Dnes večer ne, Batuk,“ bránil se často, když jsem se k němu přitulila, až jsem cítila, jak se mu při mluvení chvěje hrudník. Po dvaceti minutách, když si z úst otřel poslední zrnka rýže, se většinou vzdal a za mého nadšeného výskotu začal vyprávět. Byla jsem přece tatínkova stříbrooká levhartice.

Punít ještě stoná, ale Mamaki říká, že se uzdraví. Mezi lekcemi pečení na něj přes dvě hnízda volám a on volá na mě. Hrošice (tak Mamaki tajně říkáme) nám nejdřív pokřikování v pracovní době zakazovala, ale brzy zjistila, že Punítovi zlepšuje náladu, a teď už nic nenamítá.

Punít s námi ještě nemůže péct. Jestli je Punít tak zraněný, že s námi nemůže pracovat, nebo jestli umře, kdo mi tu pak zbude? Asi je sobecké takhle uvažovat, ale nemůžu za to, co se líhne v dramatické duši.

Mám krátkou přestávku. Ušatec se mnou upekl docela malý koláček. Těžko můžu tvrdit, že jsem unavená.

Píšu tužkou. Ptáte se, jak ji ořezávám? Usmívám se na vás. Není to můj úsměv „pojď a miluj mě“, tenhle je lišácký. Tužku ořezávám svým ostrovtipem.

Dvě ulice od mého hnízda je Ulice zlodějů. Tam seženete všechno od letadla po plášť neviditelnosti – alespoň se to říká. Jednomu z poslíčků, kteří po Ulici zlodějů rozvážejí na trakaři zboží, říkám Bandu. Poslíček Bandu projde kolem mého hnízda nejmíň dvakrát za den. Vím, že se blíží, protože jeho trakař má železné kolečko, které strašlivě skřípe, takže je slyšet přes několik ulic. Brzy ráno jezdí s trakařem po okraj naloženým různou veteší a večer se vrací ulicí, dřevěnou korbu poloprázdnou. Občas chodívá i víckrát denně, to má nejspíš zvláštní objednávky.

Bandu je asi v mém věku a je na něj hezký pohled. A za loňský rok ještě zmužněl a vyrostl. Má velké oválné oči, kterými na mě každý den zírá, a vždy, když jeho pohled opětuji, je odvrací. Myslím, že občas se mnou ve svých představách spí.

Když se mi tužka ztupila – jelikož jsem mazaná –, začala jsem se na něj svůdně usmívat. Nakláněla jsem hlavu na stranu a špulila jsem rty. Když jsem si ho podmanila – jako tu malou ještěrku – ulpíval na mě dlouhými pohledy a někdy skoro půl sekundy vydržel neuhnout očima. Občas mu oči trhavě, jako jazyk té ještěřičky, sjely na má stehna a malá prsa. Seděla jsem ve svém hnízdě, tak jako jsem před mnoha lety sedávala na kameni, a čekala jsem, až se poslíček přijde uchýlit do mého stínu. Když se blížil k mému hnízdu, zpomalil, a po pár dnech na mě houkl, tak jak to stydliví muži dělají.

Po třech dnech jeho bručivých pozdravů a mých předstíraných rozpaků jsem na něj kývla prstem. Sklonila jsem k němu hlavu, podívala jsem se na něj přes zamčená vrátka a řekla jsem: „Jmenuji se Batuk. Zoufale potřebuji tvou pomoc.“ Po chvíli jsem se usmála. „Sehnal bys mi ořezávátko na tužku?“ Zámek na mé brance se otevírá, až když si dá Hrošice první ranní čaj a koláč.

Trochu mě rozladilo, že mu trvalo celé dva dny, než ořezávátko přinesl. Když pak přece jen přišel, pozdě, až když byla Hrošice po třetím čaji, s ořezávátkem sevřeným ve špinavé dlani, rozzářila jsem se, jako kdyby mi nesl rubín. A pak jsem ho políbila. Mezi námi nebyla branka. Chtěla jsem mu dát letmý polibek na tvář, ten si podle mého zasloužil, ale místo toho jsem ho políbila rovnou na ústa. Hledala jsem jeho jazyk svým a cítila jsem, jak přede mnou couvá jako bázlivý pes před výpraskem. A pak jazykem vyrazil naproti mému. Odstrčila jsem ho oběma rukama. Celý ten projev díků netrval víc než pár sekund, ale i tak jsem věděla, že mou chuť bude cítit v ústech celý den. A touha po mně mu zaplaví myšlenky ještě na mnohem déle.

Sama nevím, proč jsem se chovala tak nestoudně, ale mám své ořezávátko a od té doby jsem s poslíčkem Bandu už nikdy nepromluvila ani jsem ho nesledovala.

Puníta včera znovu přišel prohlédnout doktor, ale za deset minut byl pryč. Nejspíš proto, jak Mamaki v uzavřené místnosti zapáchá. Navíc Mamaki doktorovi platí jen čtvrtinu účtů. Přesto sem tenhle doktor chodí velmi často, vybírá si své dluhy hlavně u princezny Míry.

Doktor měl dobré zprávy. Už čtyři dny po návštěvě policajtů byl Punít mimo nebezpečí. Věděla jsem, že zase příliš dramatizuji. Během přestávky jsem se vyklonila ze vchodu do svého hnízda a zavolala jsem na něj, což teď dělám pořád, protože vím, že nepracuje. Zavolal na mě, že cítí, jak se mu vracejí síly. Nechtěl říct, že už je mu dobře, jelikož se bál uší Hrošice, a rád by se zotavoval co nejdéle.

Punít brzy dospěje v muže, vidím to na jeho těle. Začínají se mu tvarovat ramena a rýsovat svaly. Zmohutněla mu stehna a na lesklém hrudníku se objevilo pár chloupků. Občas mu přeskočí hlas. Oba se tomu sice smějeme, ale dobře víme, co to znamená. Brzy se o Punítovi bude rozhodovat, ale jeho rozhodnutí to nebude.

Jestli má Punít přijít o svůj bhunnas, budou to muset udělat co nejdříve. (Myslela jsem si, že to provedou rovnou, když u něho byl doktor.) Jestli ho nechají dospět v muže, budou muset jeho bhunnas trénovat, a Punítovi dát nový styl. Jako muž bude možná ještě krásnější, ale také je tu možnost, že zoškliví, a v tom případě se ho budou chtít zbavit. Já jsem pro to, aby mu bhunnas odstranili už teď. Pak zůstane navždycky tak krásný, jako je teď, a navždycky tu zůstane se mnou. Nikdo mě neumí rozesmát tak jako Punít.

Ať to s Punítem dopadne jakkoli, jeho oči zůstanou stejné. Dívám se mu do očí a vidím v nich smích a výsměch jeho hnízdu, Hrošici a Common Street. Když se podívám hlouběji, vidím pohrdání těmi, kdo ho zbožňují, a červený cákanec zlosti. Ještě hlouběji vidím bezednou studnu chladné vody, a to je láska.

Mé hnízdo je zlaté lůno.

Přestavte si mě ozářenou bílým světlem. To světlo, kdyby se vám je povedlo zavřít do láhve a prozkoumat, vydává derviš zářící všemi barvami, ale také smíchem a radostí. A kdybyste tu láhev chvíli drželi a dívali se do ní, začala by vás hřát v ruce a ucítili byste můj půvab. A kdybyste tu láhev otevřeli a byli byste tak obratní, že byste si její obsah nalili do úst, už nikdy byste neměli hlad, ale zahořeli byste plamenem – a také se stali světlem. Z mé tváře se řinou zářivé řeky, které zaplavují všechny temné kouty. Tak své hnízdo osvětluji. Hnízdo září mým světlem, jiné světlo tu totiž není.

Mé hnízdo, jak mu říkám, je má trůnní síň. Uvnitř je mnoho štěrbin a výklenků, ale tvar má jednoduchý – obdélníkový. Kámen a modrá branka, to je vše.

Když přemýšlím nad prostředím, kde žiji, vím, že se nikdy nesmířím s tím, že otec dovolil, abych se sem dostala. Jak mohl dopustit – přes všechny jeho pohádky, jeho divoký smích (zakláněl při něm hlavu tak hluboko, až jsem se bála, že mu upadne) a přes jeho ujišťování, že mám před sebou slibnou budoucnost –, aby jeho stříbrooká levhartice skončila tady, položená na obětním oltáři?

To už teď není důležité. Dobře si prohlédněte stěny mé trůnní síně a nad každičkým centimetrem cihly uvidíte přitlučený zlatý plátek. Kde dřív bývaly šedé cihly, z nichž je postavená celá Common Street, teď vidíte samé zlato, třpytí se a pomrkává na vás v mém jasném světle. A když se na zlato na stěnách podíváte ještě pozorněji, uvidíte překrásné rytiny. Umělci tu ztvárnili každičký detail z mého života. Podívejte! Tady napravo jsou vyrytí mí bratranci a sestry a silní bratři (kromě Navádže, ten je o rok starší než já a narodil se postižený). Podívejte! Tady nalevo u stropu vidíte mou rodinu, sedí ve svátečním oblečení na jarní slavnosti. A podívejte se na strop – tamhle! Jsem tam vyrytá, jak plavu v řece nedaleko břehu, nahá šestiletá dívka beze stopy studu, a podívejte, tohle je dědeček, kterého už si sotva pamatuji (můj bože, je tak hubený!). Na stěnách kolem mě jsou ve zlatě vytepané a vyleptané moje podobizny. Složité detaily dokonalé řemeslné práce vystihují složité zákruty mého života. Rytina s otroctvím tu není.

U zadní stěny mého obdélníkového hnízda stojí trůn. Hlupáci říkají, že bych měla mít trůn ze zlata vykládaný perletí s nohami ze slonoviny, a pak se ptají, proč raději sedím na prostém trůnu z cedrového dřeva. Tohle dřevo je prý tisíc let staré a zažilo vzestup a pád mnoha měst. Toto dřevo šeptá příběhy válečníků, slavných mudrců a princů – jen je musíte požádat. Cedrové dřevo je sice pevné a tvrdé, ale nezapomínejte, že se dá zničit jedinou sirkou, právě tak jako mohou být v jediné sekundě uhašeny životy tisíců událostí a miliony vzpomínek.

Za mým trůnem je stříbrooká levhartice vyřezaná z nejbělejší slonoviny. Bílou srst má posypanou diamantovým prachem. Oči jí září jako blýskavé stříbrné mince.

Přicházejí se sem klanět muži ze všech království a ze svého trůnu vládnu poddaným. Ty, kdo sem vkročí, uvítám u branky, ale přicházejí hlavně ulehnout na můj trůn.

Můj trůn je sice prostý, ale zato překrásně zdobený. Dlouhé podušky jsou naplněné prachovým peřím stovky orlích mláďat, jež je nadnáší při letu nevinnosti. Peří je nasbírané v dalekých zemích, jejichž jména ani neznám. Povlečení podušek utkaly nejmenší kašmírské děti, které tuto otrockou práci odvedly s radostí a smíchem, protože věděly, že na díle jejich rukou budu ležet já. Do osnovy látky je vetkané slunce, pod nímž pracují. Barva podušek je žlutooranžová jako poslední denní světlo. Na poduškách jsou vyšité vzory nití barvenou modrou krví tajemného mořského živočicha. Jejich pradávné tvary odhalí těm, kdo jim rozumí, matematické a mystické symboly. Já jim nerozumím, protože jsem jen prostá pekařka koláčků.

Ležím totiž na lůžku věčného mládí, a ti, kdo tu leží se mnou, mládí okoušejí. Není to lůžko věčného života, protože můj život bude věčný, teprve až zemřu.

Někdy předstírám, že jsem vyšinutá; prostě mě to popadne. Když jsem byla malá, matka mě přísně kárala za každý drobný prohřešek. „Proč jsi bratrovi ukradla mléko?“ – „Proč jsi neuklidila, jak jsem ti řekla?“ – „Kde je stuha, kterou sis půjčila od sestry?“ S chutí jsem na ni mlčky civěla a nechala ji křičet. Zadívala jsem se jí do očí, až za oční bulvy, a zírala jsem do prázdnoty, z níž na mého otce padala osamělost. Můj upřený pohled a mlčení ji ještě víc popudily. Její křik nabral na síle a plivance, které prskala z pusy, na rychlosti. Začala dýchat zhluboka, celá se zapotila a předvedla se ve své ohavnosti. Jen proto, že jsem ji viděla takovou, jaká je.

Matka mě kvůli mé sveřeposti často tloukla. Její rudá dlaň dopadla na mou tvář s takovou silou, že jsem měla pocit, že mi zlomí krk. Než jsem při těchto poměrně častých ranách zavyla bolestí, snažila jsem se křik ovládnout, protože jsem si chtěla vypěstovat schopnost držet ho v sobě. Dnes už nemusím snášet rány matčiny henou ozdobené dlaně, ale přirážení mužských boků k mým. Matka mě přece jen vycvičila, protože se dokážu stáhnout do sebe.

Ne! Nejsem vyšinutá. Ani sekundu jsem nevěřila, že každý den ležím ve zlatém hnízdě obklopená sloužícími a lahodnými pokrmy. Moje cela s železnými mřížemi není větší než toaleta. To je můj domov. Čekám, až se z šedé betonové noci stane den – ne že by to hrálo nějakou roli, stěny se nikdy nezmění. S každým příchozím se tu hromadí špína. Když na mě muži dělají koláček, má matrace je tak proleželá, že na zádech cítím svorky tohoto sešitu. Krmí mě jen proto, abych měla oblá prsa a kulatý, svůdný zadek. Takže mě živí muži.

Nejsem vyšinutá, protože dobře vím, že muže stojí sto rupií, když mám jeho bhunnas na obličeji nebo mezi nohama, a za dvě stě v hnědé díře.

Nejsem vyšinutá. Když se podívám do stropu, nevidím tam zlato a necítím ve vzduchu parfémy. Necítím ani zatuchlý smrad mé cely a postele, protože jsem na něj zvyklá. Zato cítím, jak muži páchnou. Žádný z mužů, kteří ke mně chodí, není čistý. Z některých cítím kuchyni jejich manželky, z jiných její parfém. Z některých cítím rtěnku polibků, které se dotkly jejich rtů hodiny nebo minuty před mými.

Často tápu. Nevím, proč po noci vždycky přijde den, vždyť všechno jiné se neustále mění. Nevím, proč krása tkví v proměnlivosti, a ne v neměnnosti. Věřím, že existují síly, které přesahují mé chápání. Ale nejsem vyšinutá ani šílená.

Nejsem vyšinutá, ale nesčetněkrát jsem si přála, abych byla.

Do Bombaje jsem přijela s otcem. Týden před naším odjezdem bylo doma nezvyklé ticho, takže jsem věděla, že se něco děje. Matka s otcem se ani jednou nepohádali a z otcova propoceného pracovního oblečení nebyl ani jednou cítit parfém. Poznala jsem, že ono ticho má cosi společného se mnou, částečně proto, že na mě matka byla milá i ve chvílích, kdy by neměla. S otcem to bylo jiné. Mezi námi se rozhostil zvláštní smutek, což, jak jsem později pochopila, byla lítost.

Jsem teď na mužskou lítost odbornice. Lítost nerespektuje pravidla společenských tříd ani peněz. Manžel, kněz, otec, učitel, doktor, obchodník, syn, bankéř, zloděj, politik, ti všichni mohou prožívat lítost. Ode dne, kdy projevil lítost můj otec, ji dokážu rozpoznat u všech mužů, s nimiž se setkám. Když potřebují pěstitelé sóji ochránit úrodu před prudkým sluncem, používají bílé igelitové závoje, do nichž jsou vetkané šňůry. Jsou velmi lehké a téměř průhledné, ale naprosto nezničitelné. Tímhle materiálem, který připomíná obří plachty lodí, jsou přikrytá celá pole. Bílé vzdouvající se plachty nebrání slunci v tom, aby proniklo k rostlinám, jen otupují intenzitu slunečního žáru. A totéž platí o lítosti. Je to závoj, který, stejně jako všechny lidské emoce, slouží k tomu, aby změkčil dopad skutečnosti. Jde o mylné přesvědčení, že nemůžeme prožít skutečnou zářivost světla, když se přitom ze strachu před touto zářivostí sami zakrýváme závojem.

Halíme se vrstvu po vrstvě do pláště lítosti, nepoctivosti, krutosti a pýchy. Otec se ten týden, kdy mě vezl do Bombaje, zahalil lítostí.

To, že odjíždím do Bombaje, jsem zjistila na oslavě na rozloučenou. Byla jiná, než bývá oslava narozenin, spíš sešlost nervózních, zaražených lidí. Nikdo nevěděl, co dělat nebo říkat, a nedostala jsem žádné dárky. Všichni kromě mě věděli, že odjíždím. Podávaly se koláčky, sušenky a naléval se dál do misek, a přitom nás nespalovalo odpolední slunce, protože celou vesnici zahalil hustý závoj lítosti.

Všichni se se mnou rozloučili. Mí bratři, sestry, bratranci a sestřenice plakali a můj bratříček Avidžit naříkal. Lámala jsem si hlavu, co se děje, a napadlo mě, že jsem nejspíš nemocná. Myslela jsem si, že umírám na nějakou nemoc, o které mi nikdo nechce nic říct.

Když mi matka řekla, že mě otec odveze do Bombaje, myslela jsem si, že mě veze k doktorovi, i když jsme většinou v závažných případech jezdili k lékaři do Bhópálu. Dospěla jsem k závěru, že musím mít nějakou nevyléčitelnou nemoc. Všechno by tomu nasvědčovalo: oslava na rozloučenou, slzy. Matčina laskavost a otcova skleslost. Dostala jsem strach, což je pro mě nezvyklé, protože jsem stříbrooká levhartice.

Cestovat do Bombaje znamenalo jít kus cesty pěšky, pak následovala má první jízda autobusem – jen otec a já. Zpočátku jsem se držela otce za ruku, švitořila o rozlučce a smála se strýčkovi Vé, který zase usnul při jídle. Než jsme dorazili na hlavní silnici, měla jsem zpocené, zaprášené vlasy a otce už jsem za ruku nedržela. Při čekání na autobus jsme s otcem prohodili jen pár slov. Seděli jsme ve stínu tmavě zeleného stromu, který strávil celý život čekáním na autobus.

Otec seděl zády opřený o kmen a díval se do dálky, kolena měl pokrčená a jeho chodidla stála v červenohnědém písku před ním. Hleděl přes pole zakrytá bílými plachtami. Krajina byla sem tam posetá stromy, které stály buď o samotě, nebo ve skupinkách po dvou či třech. Bylo sálavé vedro a nebe bylo blankytné. Asi deset sekund jsem svého zamlklého, do sebe pohrouženého otce pozorovala a pak jsem se jala rozbalovat balíček jídla, který mi dala matka. Zabalila pár pamlsků do červeno-zelené plátěné utěrky, kterou jsem znala z naší chatrče. Rozzářily se mi oči: byly tam sladké placky, nán a několik druhů čatní (všechno to zbylo z rozlučky). Nejlepší ovšem byly čtyři sladké kuličky obalené v moučkovém cukru, bílé koláčky se zelenou spirálou uvnitř, a červená cukrátka posypaná cukrovými krystalky. Každý kousek byl pečlivě zabalený, a přitom šel tak snadno rozbalit!

„Batuk,“ okřikl mě otec, „jestli sníš všechno teď, nebudeš mít nic na cestu.“ – „Hm,“ odpověděla jsem a začala jsem se cpát. Bílé koláčky se zelenými spirálami byly vynikající. „Tatínku, proč jedeme do Bombaje…, jsem snad nemocná?“ – „Ne, Batuk,“ řekl otec podrážděným hlasem, „co tě to napadlo? Nejsi nemocná.“ Neuvěřitelně se mi ulevilo. Mlčky jsme seděli dalších pár minut a pak jsem se zeptala: „Tak proč tam tedy jedeme…, a kde budeme bydlet?“

„To se včas dozvíš, Batuk.“ Otec mluvil odměřeně, byl podrážděný. „Mlč a přestaň jíst – už jsem ti to říkal. Za chvíli přijede autobus.“ Pak už jsem byla zticha.

Rozhodla jsem se vstát a jít si popovídat se stromem. Zeptala jsem se ho: „Jaké to je, celý život čekat na autobus a nikdy do něj nenastoupit, když přijede?“ Strom nejdříve mlčel, ale pak nasupeně odpověděl: „Neslyšela jsi otce? Mlč a čekej na autobus.“ Chvíli bylo ticho a pak stromu došlo, že se chystám odejít a nechat ho o samotě. Odkašlal si dřevěným hrdlem. „Víš, Batuk, mohl bych ti vyprávět, jaké to je čekat mnoho životů na mnoho autobusů…, ale, holčičko drahá, mám žízeň a sotva mluvím.“ Chvíli jsem se rozmýšlela a pak jsem vykřikla: „Počkej!“ Běžela jsem ke svému ranci, vzala jsem z něj kožený vak s vodou, doběhla jsem zpátky ke kořenům stromu a vodou jsem je zalila.

„Batuk!“ zakřičel na mě otec. „Co to sakra děláš? Přestaň! Přestaň!“ – „Ale tatínku,“ ohradila jsem se, „ten strom má žízeň. Má tak chraplavý hlas!“ Otec mě ze země sjel pohledem a celá tvář mu zrudla od krku až nahoru. Už už se na mě chystal znovu zakřičet, ale ovládl se. „Pojď sem, ty rošťando,“ zavolal a rozevřel náruč. Rozběhla jsem se a skočila mu do ní. Jeho pracovní oblečení bylo milionem praní seprané doměkka a cítila jsem z něho matčinu kuchyni. V jeho náručí jsem roztála a splynula s ním, byla jsem přece jeho. Byl to můj otec, který mě, svou stříbrookou levhartici, vezl do daleké Bombaje. Kdesi na konci světa, pod stromem, jsem zavřela oči. Pochopila jsem, že všichni tak litovali, že odjíždím, protože si přáli být tam, kde jsem teď já, v otcově náručí a čekat na autobus.

Strom se díval, jak pod ním s otcem sedíme jako jedno tělo. Pak promluvil: „Batuk, nechceš zůstat tady se mnou? Zasvětil bych tě do všech tajů světa. Mé listy slyšely smích, slova a pláč všech živých bytostí. Mé kořeny okusily vodu celé Země. V mé kůře jsou vepsané mapy k tajemství veškerého vědění. Mé semeno sem zavál vítr ze zahrad Tádž Mahalu, takže znám i velkou lásku. Pojď, Batuk, opusť svého otce a rozpusť se do mě.“

„Ale strome,“ ozvala jsem se z otcova náručí, „znáš všechno, co je možné poznat, a přesto tu zůstáváš, čekáš na autobus, a nikdy nenastoupíš. K čemu tedy sloužíš?“ – „Sloužím k tomu,“ odpověděl strom, „abych vám poskytoval stín.“ Přemýšlela jsem nad tím v dlouhém tichu, které následovalo. Otec mezitím usnul. Vykroutila jsem se mu z náručí, došla jsem ke stromu a prohlédla jsem si jeho kůru zblízka. Viděla jsem jen malé broučky, kteří lezli v puklinách a dutinách. Někteří měli cíl, jiní běhali sem tam, ale všechno to byli jen brouci, kteří lezli po velkém stromu. Řekla jsem mu: „Nemůžu s tebou zůstat. Musím jet s tatínkem autobusem do Bombaje.“

Zahlédla jsem oblak prachu, který se zvedal za přijíždějícím autobusem. „Tatínku, tatínku, autobus!“ Otec se probudil a začal si sbírat věci. Strom mi řekl: „Chci ti říct ještě jednu věc, Batuk.“ V jeho hlase nebyla zášť, jen lítost. „Ano, velký strome?“ zeptala jsem se. Strom odpověděl hlasem tak tichým, že jsem se musela velmi soustředit na jeho listí, abych mu rozuměla. „Celý svět, Batuk, byl stvořen pouze pro tebe a pro nikoho jiného.“

Podívala jsem se na tatínka a všimla jsem si, že voda, kterou jsem zalila kořeny stromu, se ocitla v jeho tváři, protože jsem viděla, jak mu stéká z očí.

Nikdy před tím jsem nejela autobusem. Řidič byl ten nejtlustší člověk na světě, hned po strýčkovi Vé. Na sobě měl světle modrou košili se vzorkem, do půli hrudníku rozepnutou. Prsa měl větší než matka a podle všeho je měl posypaná zbytky oběda nebo drobky od svačiny. Vězel zapasovaný v sedačce, jejíž péra byla stlačená tak, že už vůbec nepružila. Sedačka měla kdysi potah z červené koženky, ale teď byla samá záplata a tak odřená, že z ní lezla výplň jako hnis z nežidu. Divila jsem se, že řidič vůbec může otáčet volantem, protože na něm měl tak namáčknuté břicho, že bílý plast zmizel v záhybech jeho kůže.

Když jsme začali stoupat po schůdcích do autobusu, řidič na nás otočil svou ohromnou hlavu a vyštěkl: „Do hajzlu, co děláte, vy dva? Jestli nastupujete, tak sebou hoďte. A jestli chcete zůstat hnít tady, tak koukejte vypadnout z mýho autobusu.“ Tváře mu visely z obličeje, a jak mluvil, třásly se, jako kdyby měl pod víčky přilepené dvě chlebové placky. „A co je jako tohle?“ zeptal se a podíval se na mě, jak jsem rychle šplhala nahoru za otcem. Všimla jsem si, že se mu hýbe jen levé oko. Upšoukl se a zavrčel: „Tak co, ty kozo, jak ti říkají?“ Byl několik dní neholený a ve vousech na jeho bradě jsem zřetelně viděla omáčku.

„Jmenuju se Batuk,“ odpověděla jsem. „Koza Batuk, co je to za jméno? Kde máš ocas?“ Zasmál se svému vtipu a řekl otci: „Vypadáš jako držgrešle – vsadím se, že se chcete uprdelit na střeše…, ale jestli v zatáčce tu kozu ztratím…, nebude jí žádná škoda, ale nechoď mi sem brečet.“

Otec odpočítával peníze a řidič si mě zatím prohlížel od hlavy k patě, jako kdyby se mě chystal sníst k svačině. Pak našpulil promodralé rty a zeptal se: „Tak co myslíš, udržíš se tam, kozo Patuk?“ Zadívala jsem se do země a řekla jsem: „Vsadím se, že byste mě nesetřásl, ani kdybyste chtěl. Tak rychle tenhle křáp určitě nejezdí.“ (Kdyby tam byla matka, hned bych dostala pohlavek.) Řidič se vysoukal ze sedadla, což byl úctyhodný počin, jelikož v něm byl celý zapasovaný. Myslela jsem, že ulomí volant. Hlavou mi blesklo, že možná už dávno ze sedačky nevstával, protože je součástí autobusu, něco jako výfuk. Ale z myšlení mě vytrhl jeho řev: „Kurva, cos to řekla?“ Při ká se upšoukl.

Když řidič zařval, vzduch v celém autobusu se rozvibroval. Přejel očima všechny řady cestujících, z nichž většina se snažila dívat jinam. „Dámy a pánové, ctění a vážení cestující IBC, dneska něco zažijete. Ta koza Patuk nevěří, že ji dokážu setřást ze svýho autobusu…, na to říkám jenom to, aby se připravila na dlouhej vejšlap do Bombaje. Když mi na autobus vyleze koza, setřesu ji raz dva.“ Jak se smál, zřetelně jsem cítila kari, které musel sníst hodně dávno. Několik rolníků v autobuse hýkalo smíchy a tleskalo. Ale pak promluvil můj otec, malý, drobný muž stojící před obří hroudou ghí. Mluvil sotva slyšitelným hlasem, příšerně pomalu. „Milý pane,“ začal a bylo cítit, že strom otevřenými okny poslouchá. Slova, která otci vycházela z úst, byla méně a méně uvěřitelná. Otec prohlásil: „Věřím, že umíte autobus řídit tak riskantně, že je to pro devítiletou dívku životu nebezpečné. Ale jestli ještě jednou řeknete o mé dceři, že je koza, vyříznu vám jazyk z pusy a strčím vám ho do piksly na svačinu.“

Kdyby mi někdo řekl, co bude následovat, nikdy bych mu nevěřila. Otec bleskurychle vytáhl zpoza zad kukri, o němž jsem neměla ani tušení, že ho má u sebe. Byl to zahnutý nůž, kterým na poli řezal rostliny, rýpal do země a uřezával hlavy hadům. Mnohem víc než nůž sám mě udivil ledový klid, s nímž otec přitiskl dvaceticentimetrovou čepel na řidičův povislý krk, a jeho zjevné odhodlání nůž použít. Otcova ruka se ani nezachvěla a v očích se mu, kromě znuděného klidu, nezračily žádné emoce. Řidič přestal dýchat a v autobuse se rozhostilo hrobové ticho. Strom se také ani nepohnul.

„Radši už vyrazíme do Bombaje,“ sykl otec na řidiče, a když dal ruku s nožem dolů, řidič souhlasně zakýval hlavou. Otec koupil dva lístky třetí třídy, které jsou ze všech nejlepší. Sedíte na střeše autobusu, odkud je všechno vidět. Když se autobus rozjel, zamávala jsem stromu na rozloučenou.

Dlouhá jízda do Bombaje byla magická. S tatínkem jsme sledovali mizející Madhjapradéš. Ukazovali jsme jeden druhému různé věci: supa, mrtvého koně, hubené krávy a legrační lidi. Při zastávkách jsme pili ledovou tříšť, občas jsme pospávali a snědli jsme všechny zásoby jídla. Otec se mnohokrát smál. Pomyslela jsem si, že ho neznám jako muže, ale jen jako otce. Byl to impulzivní a vášnivý člověk: tolik jsem toho o něm nevěděla. Otcova neovladatelná, neochvějná, nedělitelná, nezměrná láska ke mně se projevila impulzivním násilným činem. „Děkuju,“ řekla jsem, když mi nabídl kousek manga, který ukrojil svým zahnutým nožem.

Otec měl strach, jestli zpráva o tom, že řidiče ohrožoval nožem, nedorazila do Bombaje před námi. Když tedy autobus uvázl v dopravní zácpě na okraji města, slezli jsme po žebříku na ulici.

Ocitli jsme se v oblasti, kterou tvořily provizorní chatrče. Podobaly se těm u nás doma, řekla bych, že lidé, kteří v nich bydlí, taky přišli z vesnic, jako je ta naše. Kam až jsem dohlédla, se táhly řeky a říčky těchto obydlí. Jak někdo může opustit pole a odejít sem? Psi, kočky a krysy – samí prašivci – se kolem nás houfovali podobně jako jejich dvounozí páni. Vzduch byl teplý a vlhký a páchl shnilými odpadky a lidskými výkaly. Souzvuk skřípotu kovových kol trakařů, štěkotu psů a bzukotu rozkladu provázel tichý rytmus lidských hlasů.

Jelikož jsme neměli kde spát, otec našel místečko mezi dvěma chatrčemi, kde rozbalil hnědou přikrývku, kterou měl s sebou. Obě rodiny nás mlčky pozorovaly, ale nikdo cizí tuláky nevyhnal. Otec mi řekl, abych zůstala ležet, a odešel sehnat jídlo. I když jsem skoro celý den seděla na střeše autobusu, byla jsem vyčerpaná, a tak jsem odpočívala na naší přikrývce a pozorovala klikaté bílé vzory protínající předivo temně rudé oblohy. Na nic jsem nemyslela. Můj nos už přivykl zápachu, obloha pomalu potemněla.

Najednou se přede mnou zjevily dva hubené kotníky a já jsem se podívala, komu patří. Kluk, asi v mém věku, si mě prohlížel s výrazem, jako kdyby na zemi našel kus starého železa. Pochopila jsem, že se mu hlavou honí, k čemu bych mu mohla být dobrá. Byl oblečený v hadrech, zatímco já měla prosté, trochu zaprášené, ale jinak slušné šaty. Otočil hlavu napravo, svraštěl čelo, nadechl se, ale to, co měl na jazyku, nevyslovil. Zničehonic se odvrátil a pelášil k změti chatrčí, aniž se otočil zpátky. Posadila jsem se, abych viděla, kam mizí. Napadlo mě, že se choval jako psi, kteří se nechají rejdícím čenichem dovést někam na skládku, a když tam nenajdou nic k snědku, běží hledat žrádlo jinam. Tohle je chování hladových, ale ne těch, kdo umírají hlady. Ti, kdo umírají hlady, někde ulehnou a připravují se na smrt. Hladoví vybírají popelnice.

***

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Modý deník