Copyright © Blanka Svobodová, 2015

Copyright © ALPRESS, s.r.o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Blanka Svobodová, 2015

Redakční úprava Anetta Nová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Waňkowská

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o.,

Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-947-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Předmluva

Pamatuješ si na někoho, kdo se ti stoprocentně líbil hned na první pohled? A bylo tam takové to jiskřivé vau, když si říkáš: tenhle člověk mě, kdoví proč, dostává do kolen. Hrozně se mi líbí! A celý! Moc.

Ve vteřině ti mravenčí nohy a myslí se proplétají otázky jak klubko právě vylíhnutých háďat – otázky, na které chceš znát odpověď, a to nejlépe ihned. Kdo to je? Co je to za chlapa?

Jo, myslím přesně tohle, něco jako lásku na první pohled. Nebo minimálně absolutní momentální poblouznění vlastní chemií. Rozpoutaná hormonální smršť. Prostě okouzlení charismatickým mužem.

Já to nepopsatelné něco zažila v životě dvakrát.

A směrem vzhůru za to děkuji. Obojí to byl boží, silný a povznášející zážitek.

Stalo se tak před lety při spatření bývalé lásky, mého Petra, a teď, když jsem uviděla jeho…

1

Postávám netrpělivě, na minutu přesně, na smluveném místě, před oděvy Blažek. V poloprázdném brněnském nákupním centru se cítím příjemně. Těsně po Vánocích se to tady dá snést. Odjakživa nemám ráda přelidněné prostory.

Je pět minut po a on – právník Karásek –, nikde. Přesnost především, milý neznámý! V kapse kabátu svírám křečovitě, ještě prokřehlými prsty, mobil. Stačilo přeběhnout z auta do obchoďáku a klepu kosu.

Je značně mrazivý počátek ledna, začátek nového roku. Vše se může zkusit znovu, jakoby poprvé. Může, ale také nemusí, a prostě se jednoduše, starou známou výhybkou vrátíš do zajeté rutiny.

Na ledově modré, umělé a nepřirozené světlo nákupního centra vytahuji z kapsy iPhone. V tom momentě začne vyzvánět. Neznámé číslo. Neuložený kontakt. Přesto je mi nad slunce jasné, kdo se mi snaží dovolat. Kdo jiný…

„Dobrý den. Už na vás čekám, pane Karásku,“ hlásím břitce hned na úvod, aby bylo jasné, na čí straně je chyba.

„Dobrý den, paní Jordánová. Opravdu? A kde čekáte? Já jsem u vchodu,“ říká vlídně.

Hovoří přesně opačným tónem, než jsem nasadila já. Svým klidem mě odzbrojil, prvními slovy mě sejmul. Rázem si připadám jako nestíhající a neschopná hysterická stará panna, minimálně s tikem v levém oku.

„To je divné, vždyť já jsem přímo u vchodu před Blažkem a nikde vás nevidím…,“ točím se kolem své osy a rozhlížím se.

Mluvím o poznání klidněji a mírněji. Zoufale očima hledám člověka, který by odpovídal hlasu ve sluchátku. Tipuji marně, netuším, nevidím. Asi jsme si měli dát poznávací znamení, protože teď tu trapně rotuju s telefonem u ucha a vyvaluju oči na každého osamoceného muže.

„Aha, už tomu rozumím. Vy jste u druhého vchodu, já jsem na začátku centra. Už k vám běžím,“ říká zvesela neznámý a pokládá.

Na moji reakci nečeká. Píp, píp, píp, píp… Konec hovoru. Přistihla jsem se, že se culím jako debílek. Ten neznámý chlapík má chytlavě dobrou náladu. Fakt jsem to poznala, i když prohodil jenom pár slov. Poslušně na něj čekám, nehnu se ani o metr. Ať si mě najde.

Hledím přes výlohu do obchodu, co mám před nosem. Není tam ani noha, jen prodavačka za pultem si znuděně hraje s mobilem.

Svůj oblíbený černý vypasovaný kabát si přidržuju pevně kolem těla, v levé ruce křečovitě svírám uši kabelky se služebními podklady. I přes dobrou náladu právníka Karáska jsem pořád dost nervózní.

Během dne byl zaneprázdněný, kolega makléř mi tedy domluvil setkání na páteční večer. Nech něco domluvit chlapy! Páteční večer je vhodný na rande, ne na obchodní jednání. Konzultace ale nesnese odklad, jak mi rázně připomněla šéfová, takže se obětuju pro firmu a pokorně zabiju volný podvečer. Koneckonců je asi lepší, když si vyslechnu radu přímo od pramene, než aby mi to rádoby odborně přetlumočila přímá nadřízená. Mezi námi, podle mě je na téhle pozici neoprávněně a to už – no odjakživa.

Celá kancelář momentálně řeší podmínky převodu jedné drahé vily z dědického řízení. Byl to prapůvodně můj prodej, a když se zkomplikoval, já s tím sama nedokázala pohnout. Ani za zlaté prase se neorientuji v nastavené právnické hantýrce. Potřebuji odbornou pomoc. Pomoc právníka Karáska.

Po pravé straně zachytím pohled usměvavého vysokého mladého muže, který, jak se zdá, míří ke mně. Že by to byl on? Tahle vypadají právníci? Ne, tomu rozhodně nevěřím. To bude jen náhodný flirtující kolemjdoucí. Zabodávám pohled asi metr před sebe do běloskvoucí lesklé dlažby, v naivní představě, že když se nepodívám, celou věc vyřeším.

Přitom si vzpomenu na hloupoučké batole, co si zakryje dlaní oči a myslí si, že vyhrálo nad světem, protože se tím prostým krokem stalo pro okolí neviditelné.

„Paní Jordánová?“ říká ten usměvavý, co může být právník, mým směrem.

Nejsem neviditelná?

Je to opravdu on?

Sklopený zrak obrátím k němu. Je boží! bleskne mi ve vteřině. Vau!

„Dobrý večer, pane Karásku, tak jsme se konečně naštěstí našli.“ říkám na úvod víc dvojsmyslně, než jsem zamýšlela.

„Dobrý večer.“ Jeho pravice sevře moji, na dvě vteřiny zahřeje mou ledovou ruku. Má pevný stisk, žádná leklá ryba, ani zpocené lepkavé dlaně. Ten chlap je vážně hodný dalšího zkoumání.

„Kam si půjdeme sednout? Máte nějaký tip, paní Jordánová?“ usmívá se.

Rozhlíží se nenuceně po okolních kavárnách a střídavě hledí po mně.

„Hm…“ Než se vymáčknu, uteče malé nekonečno. „Řekněte si vy, prosím, když jsem vás sem vytáhla.“

Hlavu mám úplně dutou, žádný blyštivý nápad v záloze.

„Dobrá. Znáte to tady nahoře? Docela příjemná kavárnička a většinou tam bývá i málo lidí, rozhodně žádná tlačenice kávychtivých spoluobčanů.“

„To bude ideální,“ kývnu

Podívám se jeho směrem. Usmívá se. Usmívám se. Mlčky míříme ke schodišti. Galantně mě pouští první. Vím, že to patří k etiketě. Kdyby dáma nedej bože upadla, aby ji pán jdoucí za ní pohotově ochránil před krkolomným volným pádem.

Tohle moudro přeloženo do reálného života: vždycky když mě muž pouští do schodů, je jasné, že se mi chce podívat na pozadí. Je to jeho čas, jeho přesilovka, jeho ukořistěných několik cenných sekund, kdy si lovec může oběť pozorně rentgenovat od hlavy k patě a lehce se schová za bonton. U právníka jsem si jistá, že etiketu zná a chová se podle ní. Zadek jako prémii využívá ovšem taky. Jeho pohled cítím.

„Sedneme si sem, nebo k oknu? Kam chcete, záleží na vás,“ ptá se přezdvořile.

Asi ho výhled uspokojil.

Jsem jízlivá, vím.

„Půjdeme sem,“ ukážu k oknu, kde stojí černá kožená sedačka a dvě křesílka.

Uvelebím se do sedačky. On si vybral křeslo. Je výš než já. Jsem vysoká, a teď si připadám jako drobeček. Je mi příjemné jeho téměř dvoumetrové tělo. Nevídaně příjemné. Jsme tu sami, měl pravdu. U číšníka si objednáme dvě pressa s mlékem. Právník Karásek na mě upírá pohled. Je v klidu, nepospíchá. Čas se táhne jako med. Pečlivě rozkládám podklady s pestrobarevnými poznámkami na nízký skleněný stolek; než řeknu něco podstatného, ujede mi, ani nevím jak!

„Musím říct, pane Karásku, že jsem si vás představovala jinak. Čekala jsem nějakého starého morousovitého právníka. Ani ve snu by mě nenapadlo, že za jménem v pracovních lejstrech je tak sympatický člověk.“

Podívám se do jeho oříškových očí. Dívá se zpříma, neuhýbá. Nechává mě dokončit větu, neskáče do řeči. Sálá z něj… jak bych to řekla? Mírumilovnost. Jako by sem ani nepatřil. On a právník? Zjevení. Buddha.

To u nás v kanclu se každý snaží překřičet druhého. Kdo je víc slyšet, bere bank. Tady ne, náš hovor je jiný. Právník Karásek, když ze mě tak upřímně vypadlo, že jsem si ho představovala jinak, odpoví:

„Potěšení je na mé straně, paní Jordánová. Jste sympatická.“

Je to oznamovací věta, žádná lichotka. Já byla upřímná, on je upřímný. Usmívám se do porcelánového šálku se silnou, lahodnou kávou. Musím říct, že se mi líbí. Líbí se mi až moc!!!

Ale spolknu ten výkřik s dalším douškem.

Snažím se tomu úžasnému chlápkovi vysvětlit svůj problém, důvod, proč jsem ho táhla až sem.

Na každou otázku odpovídá tak, abych i já – chuděra s pedagogickým vzděláním – pochopila, zač je toho právnický loket. Prostě, srozumitelně a jasně. Jsem mu vděčná. Ani náznakem se nezmíní o mojí neschopnosti číst mezi řádky té zatracené smlouvy. Připadám si jako amatér. Dokonce mi dá zapravdu, že v právnických slátaninách se někdy neorientuje ani zběhlý advokát. Pracovní záležitosti máme probrané celkem rychle. A mně se všechno zdá jasné.

Přitom se téměř týden bílé A4 minimálně jednou denně vznášely po kanceláři a já ječela, že dál už prostě nemůžu. Jednalo se o efektní akt bezmoci a dětinského trucu, vždyť do minuty jsem klečela na všech čtyřech a sbírala je poslušně do stohu. Přesto to pomohlo. Trochu. Ale kdo mi s tím pomohl doopravdy?

„Klidně si ten hovor přijměte,“ všímám si, že se skvělý právník na moment podíval na svůj svítící iPhone.

„Ne. Počká. Když jsem na schůzce, respektuji, že si ten druhý na mě vyšetřil určitý čas. Čas je vzácný.“

Mluví jako kniha a hovoří mi z duše, i když na denní světlo bych si takovou formulaci nikdy netroufla vytáhnout. Fascinuje mě.

„Tak by to mělo být, jenže ne všichni se tím řídí,“ špitnu ohromeně.

Přichází číšník s otázkou, jestli si přejeme ještě něco jiného. S díky odmítáme. Pochopím, že vymezený čas na odbornou radu je pryč. Škoda.

„Pospícháte už domů, že. Pátek večer…,“ prohodím chápavě.

„Domů ještě zdaleka ne. Za čtvrt hodiny mám jednání a potom ještě jedno, pak snad. A vy?“ říká trochu pobaveně.

„Páni, jste výkonný. Klobouk dolů. Já se stavím ještě vedle v Ikee a pojedu domů, pracovní týden skončil, ne?“

A pak se osmělím: „Mám pocit, že jsme zhruba stejně staří, nebudeme si tykat?“

Tykání má prý nabídnout dáma. Takže to dělám. Nevím, jestli vhodně, není-li příliš brzy, nebo pozdě. Další gesto, které bych s radostí přenechala mužům. Co je na tom společenského, aby dáma nabízela tykání? Nicméně je to tak, je to psáno, je to dáno. Celý hovor jsem se soustředila, abych panu Karáskovi netykla. Prostě mi sedí jako člověk, protože je chytrý, protože má oříškové oči, protože… Tykání mám na jazyku.

„Ano, samozřejmě, velmi rád. Štěpán. Těší mě.“

S úsměvem mi podá přes stolek pravici. Nakloníme se k sobě, políbíme se na líce. Voní jako les v létě. Tohle mu pochopitelně neřeknu, jen hlesnu:

„Johana.“

„Johanko, moc rád bych zůstal, ale nejde to,“ omlouvá se a vstává z křesla.

Jeho výška mě ohromuje. Je krásný. Je brunet. Štěpán. Zvedám se taky. Galantně mi podává kabát pohozený ledabyle přes sedačku, pomáhá mi do něj. Tohle že dělá průměrný třicetiletý muž?

„Neomlouvej se, prosím. Jsem ráda, žes mi pomohl. Vůbec jsem si nevěděla rady. Tu schůzku nemáš tady? Přejíždíš jinam?“

„Na druhý konec Brna.“

S úsměvem odchází zaplatit útratu.

Zapnu si knoflíky kabátu, zvednu límec a čekám u schodiště, které mě dovede zpět do reality. Nějak se mi nechce. Napřed jsem se na pana právníka netěšila, teď se ho zase nemůžu nabažit. Ach, ta ženská přelétavost!

„Štěpáne, děkuji.“ Nechci brát jako samozřejmost, že za mě zaplatil.

„Rádo se stalo. Pojď, doprovodím tě k autu.“

Kráčíme vedle sebe, máme sehraný krok, je mi po jeho boku náramně. Kráčíme si to prázdnou nákupní halou a švitoříme jako staří známí. Jsme si neznámě důvěrně známí. Zvláštní nastavení, ale pravdivé, jasné, neposkvrněné, čisté. Nezkažené ničím a nikým. Skoro novější než nový rok.

„Můžu se zeptat, kolik ti je?“ ptám se do límce, zrovna když vycházíme z teplíčka do ledového lednového večera.

„Za měsíc mi bude třicet,“ říká napůl vážně, napůl s úsměvem.

„Fakt, jo? Mně za dva měsíce taky,“ rozesměju se.

Taková náhoda. On v únoru, já v březnu. Ryba k rybě. Klidná vodní síla. V proudu, proti proudu, proti všem, se všemi. Ryba sobě.

„Zvláštní náhoda, že? Šťastná… A bylo to moc hezké setkání,“ praví tiše a jeho oříškové oči se do mě vpíjejí.

Vidím v nich klid, bystrost a životní optimismus. Je to vůbec možné?

Nejraději bych mu vlepila pusu, objala ho a dala si s ním další schůzku, nejpozději pozítří. Odvážný nápad, když se známe sotva hodinu. Bláznivé romantické představy zatlačím zase zpět do snového šuplíku s krajkami. Budu si je hýčkat a opatrovat a otevírat vždy, když mi bude neveselo. Stojíme před mou modrou služební Fábií. Od smíchu nám jde pára z úst.

„Jééé, to si děláš srandu, ty tam máš psa?“ klepe vesele na zadní okýnko starého vozítka.

„Ano! Dovol mi, abych ti představila Huga, irského setra, mé druhé já,“ usmívám se přes okýnko do mandlových očí svého věrného pejska.

„No ten je bezva! Pusť ho, prosím. Já mám taky psa, labradora Endyho. Miluju psy,“ říká zapáleně Štěpán.

Zapomněl na schůzku, kterou má na druhém konci Brna? Září jako malé dítě nad novou hračkou. Hugo mu málem skáče po hlavě a očichává kalhoty.

„Asi cítí Endyho,“ snažím se krotit psí nadšení, co mi síly stačí. Nechci, aby na jednání přišel s psími tlapami na kabátu, i když se jim asi stejně nevyhne. Pes lehá na záda do břečky a zase zpátky na všechny čtyři, je vděčný, že se ho ten neznámý pán nebojí a drbe ho na bříšku. Pejskař pozná správného pejskaře. Pes pozná správného člověka.

„Je fakt bezvadný! To mi dnes Endy neodpustí!“

Po chvilce nacpu rozdivočelého psa do auta. Dělá kotrmelce na zadních sedačkách, až se autíčko třepe. Omluvně ve smíchu krčím ramena. Jaký pán…

„Já už fakt musím jít,“ loučí se Štěpán snad podesáté.

Cítím, jak moc se mu nechce zapadnout zpět do pracovního stereotypu.

„Ráda jsem tě poznala, opravdu,“ loučím se s tím snovým člověkem, možná snad přeludem. Je rozhodně největším překvapením dne. Co dne, možná celého roku! Mám skvělou náladu. Jak je možné, že mě dokázal tak nakopnout? Podáme si pravice, políbíme se na tvář.

„Ahoj,“ smějí se mu oči.

„Ahoj.“

Už teď se mi po tobě stýská, říkám si v duchu.

Ikea počká, nakupovat se mi nechce. Příliš přízemní činnost, když létám na duhovém obláčku tak deset metrů nad zemí.

V půli cesty mi přijde zpráva. Zpráva od něho.

„Kéž by bylo víc podobných schůzek…“

Co není, může být. Je mi dobře jako už dlouho ne. Našla jsem spřízněnou duši. Nebo krásného chlapa? Tak i tak. Rozhodně se dnes po páté odpoledne stal zázrak – a mě napadá, jak bude pokračovat. Totiž… Jestli vůbec bude pokračovat.

2

Přijíždím pomalu do svého světa, svého teritoria, do místa, které mám ráda a nedám na něj dopustit. Hájím si ho před okolím. Můj dům, můj hrad. Můj život, můj pes, moje kočka, můj přítel. To je moje, tohle jsem já. Tady se cítím bezpečně. Ve svém domečku, který rostl od výplaty k výplatě. Lidsky je mi samozřejmě nejblíž přítel Roman, rozhodně si nezaslouží být poslední ve výčtu, jenže nepatří přímo k tomuto prostoru.

Zamyšleně beru z auta notebook, mobil, elektronickou cigaretu a další důležité víkendové nezbytnosti. Zima je snad každou minutou větší a větší, drkotají mi sanice. Pouliční lampu před domem teď neberu jako samozřejmost, v duchu jí děkuji, kdyby tu nebyla, horko těžko bych viděla na zámek branky a než bych doběhla domů, umrzla bych. Hugo celý šťastný radostně skotačí kolem paničky. Vypadá, jako by nebyl celé odpoledne se mnou, přitom dnes nehlídal a užíval si výletu. Je to šťastná povaha, má radost i z každoročního očkování proti vzteklině, kterou dnes povinně absolvoval. S nadšením skáče do auta a stejně vesele se vrací domů, na svoji zahradu, tam, kde to důvěrně zná. Nenapodobitelná to psí duše. Dnes ho nepůjdu venčit, pohybu měl za celý den dost. A já taky, co si budeme nalhávat. Tady lenost, dobrý den.

Z kabelky slyším pípnutí zprávy. Utíkám k mobilu jako smyslů zbavená. Že by to byl zase ON? Prosím, prosím, ať je! Chci ještě kousek té nebeské many!

Displej nestihl pohasnout a já vidím, že zpráva je od Romana. Mého Romana. Lehounké zklamání. Už zase ujíždím v realitě a maluju si něco, co se děje jen v mé fantazii. Jsem snivá, naivní povaha, omlouvám samu sebe před iPhonem. Přitom píše láska moje věrná. Johano, probuď se! Faktem je, že Roman nezvykle dlouze mlčel, asi měl v práci napilno nebo co. Jinak píše často.

„Ahoj krásko, jak se máš celé odpoledne? Posílám pusu.“

Usmívám se. Je příjemné vědět, že na mě myslí, že si uvědomuje fakt, že se odpoledne odmlčel. Je pozorný.

Jenže já hloupá bych raději zprávu od neznámého pacholíka. Za to se jednou budu smažit v pekle.

Dopřeju si dlouhou sprchu, odlíčím se, obléknu se do heboučkého županu a zavrtám do postele. Choulím se do peřin a nic mi nechybí. Slastný to pocit.

Je pátek večer a já se místo paření a oslav čehokoliv, na pokraji vyčerpání z celého týdne, halím do růžovobílých peřin. Za moment mě pohlcuje hluboký spánek. Probouzí mě až další zpráva od milujícího přítele.

„Zlatíčko, copak děláš? Já si šel zaběhat.“

Dochází mi, že jsem mu neodpověděla a on pokračuje v esemeskovém monologu. Neuráží se, chápe, nevyzvídá, věří a respektuje.

Hledím zpoza víček na rozzářený mobil. Rozzářený přítel, rozzářený pátek. Jen já jsem dost vybledlá hvězda této společnosti. Mám ráda samotu, svoji samotu, jsem introvert jak se patří. Slyším, jak mi někde u nohou zachumlaná Chantal tiše spokojeně přede.

Bylo by vhodné odepsat, ať přijede, že jsem v pelíšku a čekám jen na něho. Vím na sto procent, že by do půl hodiny klepal na dveře. S úsměvem na líci, v ruce sedmičku vína, v očích šibalské jiskřičky a hlavu plnou nápadů s hvězdičkou.

Ale ne, neudělám to, jsem sobecká a nadšená z lenošení a nicnedělání. Po uplynulém týdnu naprosto zaslouženě odpočívám. Přítomnost kohokoliv, kdo má dvě nohy, by mě rušila. Snesu jen Chantal.

Rozsvítím lampičku u postele, zapálím svíčku s vůní lesního ovoce a opřená o vysokou pelest postele pomalu ťukám zprávu.

„Ahoj zlato, chvilku jsem odpočívala, ale teď jdu tvořit zase nějaké hodnoty. Pusu.“

Milosrdná lež. Nepodvádím ho. Jen se mi zrovna teď nechce nic a nehodlám se někomu zpovídat proč. Ani hodnému příteli.

Uvařím si hrneček hříšně sladké horké čokolády a zavrtám se až po uši zpět do pelíšku. Pustím si na notebooku jeden díl z nekonečného seriálu a sáhnu znova po mobilu.

„Děkuji za skvělou schůzku a rady k nezaplacení. Bylo mi s tebou krásně…“

S lišáckým úsměvem odesílám odpověď na již uložený kontakt Právník Karásek. Tak, jedna vytvořená hodnota by byla. V nitru se tetelím blahem, že mi napsal. Kéž by to byla předzvěst setkání.

Vlil mi novou sílu do žil. Dal mi královskou dávku a ani o tom neví. Za moment mi přijde odpověď. Esemeska, ve kterou jsem ani nedoufala.

„Endy se může učichat, Hugo zanechal silný vjem☺.“

Tak přes Huga na to jdeš… Jsem si jistá, že to cítí podobně, že to nebude jen vnímavým čtyřnohým přítelem. Ani jeho maličkost si nemohla nevšimnout něčeho mezi nebem a zemí. Bylo v tom setkání něco silného, elektrizujícího a zcela výjimečného. Nějaké podivné mravenčení, něco jako elektrické pnutí mezi dvěma stožáry vysokého napětí.

Třeba bychom mohli ty naše kluky skamarádit. Zpráva odeslána.

Ale mýdlová opera je u konce. Štěpán na esemesku neodpověděl. Roman také mlčí, dává mi prostor tvořit avizované hodnoty. Spím dlouze a sladce, až do sobotního slunečného dopoledne.

Budí mě telefon. Roman. Co chce, vždyť je tak krásná sobota? Zívnu. Jeho nadšení z plánu, co se mu vylíhl v hlavě, mě chtě nechtě pohlcuje také.

„Ahoj zlatíčko, jak se máš?“ mluví ke mně vesele jako k dítěti.

„Ahoj. Dobře, děkuji. Máš dobrou náladu,“ usmívám se.

„To vždycky, když tě slyším. Miláčku, mám nápad. Pokud máš čas a chuť, mohli bychom dnes vyrazit do wellness, hm? Co na to říkáš, broučku?“

Jiné ženy by mu skákaly s rozběhem do náruče, draly se mu do auta a nechaly se hýčkat v bazénku. Já ale pořád váhám, neznámé prostředí a princip cokoliv muset se ve mně bije. Chce se mi nic nedělat a téměř nebýt. Když po mně chtějí nadlidské výkony v práci, tak snad mám právo na dva dny klidu, no ne?

Přesto chápu jeho nadšení, chce nám zpestřit vztah, stále hledá nové možnosti, nové události, nové vířivky. Vím, že ať teď odpovím cokoliv, bude to respektovat. Pečuje o mě jako poupě vzácné tropické rostliny. Člověk si na to rychle navykne.

„Zlato, jestli chceš, tak samozřejmě můžeme,“ souhlasím chladně.

„Jé, to jsi mi udělala radost, hned tam zavolám. V kolik hodin by ti to pasovalo? Řekni si, vyzvednu tě.“

„To není nutné, Romane, klidně přijedu k tobě, jsem mobilní. Připadám si jako rozmazlený spratek,“ přu se o svoji samostatnost.

„No jak chceš, záleží to jen na tobě,“ ustupuje.

„Ale je to tebou vymyšlený večer, tak si to udělej, jak jsi plánoval. Dobře, přijeď.“

Nemusím se přece hned stavět na zadní, když se s něčím od počátku neztotožňuji. Snaží se a já bych to měla s povděkem přijímat. Z nějakého důvodu nepřijímám.

„Dobrá, zlato, tak v šest u tebe. Moc se těším,“ vrká jako hrdlička.

„Domluveni, já taky, ahoj.“

Nejsem navyklá na hýčkání, jsem ze studeného odchovu. Nikdy jsem nabyla zahrnována polibky a všeobjímající láskou rodičů. Řadím se k jedincům, kteří patří k odtažitým, snad něco jako německým typům povahy.

Značka buď hodná, pak zasloužíš mou pozornost, mám tě rád, ale velká gesta neočekávej. Na Romanovu lásku, na jeho rozmazlování si stále zvykám. Podle nedávné debaty usuzuji, že dnešní wellness je spíše cesta do saunového světa. Drahý je ve finské jako doma, každý pátek večer na pánské jízdě. Já ne. Snáším jen menší výheň. Mně se bude týkat možná tak odpočívárna.

Jsem ráda, že má radost, já to snad přežiju, při troše štěstí si i trochu užiju. Nedělám si ale iluze. Balím ručník, plavky a jablko k zakousnutí. Přesně v šest čekám před domem. Je vlezlá zima. Nesnáším zimu. Nesnáším obrovské vedro a to ani v létě, ani v sauně. Mám ráda umírněný, prostý průměr. Bez dvacetistupňových výkyvů, prosím. Jsem konzervativní třicítka? Asi! Roman přijíždí. Zastavuje. Neparkuje.

Rychle otevírám dveře spolujezdce a ve vteřině sedím vedle něho. Opírá se o volant a usmívá se, pobavený mým rychlým skokem dovnitř. V autě je příjemné teplo.

„Ahoj, lásko, ty čekáš venku. Proč?“ naklání se pro polibek.

Jeho velká dlaň mě hladí po vlasech a moje promrzlé rty ožívají pod procítěným, jemným a zároveň naléhavým polibkem. Cítím z něho, jak moc jsem mu chyběla. Okamžitě do mě vstupuje jeho klid a snad i láska. Asi ho potřebuji.

„Nechtěla jsem zdržovat.“

Stále mě líbá, ne a ne toho nechat. Jeho nenechavé ruce mám všude. Směju se a odstrkuju ho.

„Zlato… Jedeme. Hurá na akci!“ snažím se v sobě probudit nadšení z výletu za hranice všedních dnů. Ve skutečnosti se mi chce zacouvat zpět do domu a schoulit se s čajem do nadýchaných peřin.

„Jasně, jedeme. Opravdu jsi tam nikdy nebyla?“ říká usměvavě, naštěstí už do čelního skla. Řídí opatrně a přitom svižně. Prý se podle řidičských schopností dají posoudit milenecké kvality. Kdo jen to řekl?

„Ne, nikdy. Ale tady mi je příjemně. Nejraději bych byla, kdybychom si udělali vyjížďkový okruh po okolí a na ty sauny se vykašlali,“ broukám zamyšleně, propadlá do vyhřívané sedačky.

Nechce se mi hýbat, ani moc mluvit, zamlouvalo by se mi pozorovat ubíhající krajinu a nic nemuset. Jsem v neveselém rozpoložení a přitom k tomu nemám sebemenší důvod. Proč je mi tak smutno?

Roman se rozvykládá o přednostech wellness. Poslouchám jen na půl ucha. Mám pocit, že je mezi námi dvoumetrová zeď a on by to měl jasně cítit.

Vcházíme do obrovské nasvícené haly se spoustou rozveselených koupáníchtivých. Podle mě je tu přetopeno, přelidněno, chci se otočit na podpatku a jít ven. Nemůžu. Mlčím. Trpím.

Tiše stoupám do patra, kde je o poznání méně lidí a méně umělého světla. Od usměvavé brunety fasuji dvě prostěradla. Roman drobné z tisícovky. U kabinek se úplně nahá střelhbitě zavazuji do prostěradla. Do záchytného lana dnešního večera. Kdybych měla ještě jedno, budu jím mávat na znak příměří. Nemám. Sem tam do šatny proběhne naháč, absolutně beze studu. Roman si pokojně a nevzrušeně uvazuje prostěradla přes bedra.

Vcházíme do setmělého prostoru se sprchami. Přestože jsme v ní sami, sprchuju se i s prostěradlem: co kdyby zrovna přišla nějaká banda rozvášněných mužských?

Je tu na můj vkus příliš chlapů, ženskou aby pohledal. Sauna jako výsada mužů?! Od kdy? Nejsem žádná stydlivka, ale od procházejících cítím pohledy na svém těle. Říká se – krásné ženy ponechejme mužům bez fantazie. Proč tedy každý vyloženě civí na štíhlou třicítku? A to nejsem žádná modelka. Bůh ví, Bůh suď.

Roman mě zatahuje do biosauny. Jsme tu sami, ještě že tak. Už trochu ví, jak na mě, takže bez velkých debat a rychle, stejně není co řešit. Vzhledem k menší teplotě, než je v ostatních suchých, si po minutě a prvotním šoku uvědomuji, že to není tak strašné prostředí.

„Lásko, v pořádku? Dá se to vydržet?“ ptá se mě Roman tiše, až otcovsky do ucha.

Usměju se, jen pokývám. Položím si hlavu na jeho nohy a natáhnu se na lavici, dýchám otevřenými ústy. Začne mi vískat vlasy, má nenechavé ruce. Pořád se mě dotýká, má to tak prý odjakživa. Nápis vstup bez prostěradla jsem úmyslně ignorovala, ať si pro mě přijdou. Udělala jsem si z něho bílé, lehce průhledné minišaty. Podívám se přes mlhovinovou clonu vzhůru, Roman poživačně zavírá oči a usmívá se.

Je to šťastná povaha s neveselým osudem. Před dvěma lety od něho odešla manželka i s dětmi. Jednoho letního dne se vrátil z práce domů a tam ho radostně vítali jen jeho psi.

Jen dva maltézáci jako náhrada za úplnou rodinu!? Zákonná manželka a děti byly kdoví kde, kdoví s kým. Kromě zarámovaných fotek v ložnici po nich nezbylo ani památky. Myslím, že je doteď cítí v každém závanu vánku, v kávě s koblihou, ve vůni ložního prádla. Ono prostě nelze jen tak vymazat patnáct let. Prý mu to dlouho trvalo, ale nakonec se vyrovnal s tím, že žena za sebou spálila mosty a odešla za jiným. Děti vidí sporadicky, v čase určeném soudem. Co mu zbylo? Dům, auto, psi, zaměstnání, zlomené srdce a otázka proč?

Nezahořkl, obdivuji ho za to. Často mluví v množném čísle, ještě si neodvykl. Nevadí mi to.

Vstoupil mi neplánovaně do života a je tu, jako by tu byl už sto let. Vždy jsem si svého vyvoleného vybojovávala, žena vlčice, žádná kořist. Snadné vítězství netěší. Po několika neutěšených vztazích a spoustě bezesných nocí jsem potkala právě Romana a zkusila to. Bez velkých očekávání, bez silných emocí.

Z mé strany jsem k němu nikdy necítila nezkrotnou zamilovanost ani hlubokou lásku. Nikdy se nestalo, že bych v noci nemohla spát. Nikdy mi při zazvonění telefonu s jeho číslem nepřestalo bít srdce. Byl příjemný kamarád, později milenec a nakonec přítel. Tak to má být, tak se to normálně vyvíjí.

Nebo ne?

„Miláčku, venku je vyhřívaný bazén s vířivkou, skočíme tam?“ vytrhuje mě z myšlenek.

„To by bylo skvělé!“

Nápad, co slibuje ochlazení.

Prostěradlové šaty mám promočené z předchozí koupele, páry a potu. Vstávám, cítím, jak mi čůrky teplé vody nepříjemně stékají na stehna. Točí se mi hlava z horka.

Přes skleněné dveře vycházíme do lednového večera. Stoupá z nás pára. Odhazuji prostěradlo na zem a ve vteřině jsem až po uši v geotermálním bazénu, nahota, nenahota. Několika tempy doplavu k vířivé lavici a pohodlně si lehám do všeobjímajících bublinek.

Je to příjemné! Nikdy odsud nechci odejít. Romana mám hned vedle sebe. Vykládáme si, smějeme se. Je to boží zážitek. Poprvé mám pocit, že sem patřím. Tady v luxusním bazénku je moje místo. Roman mluví, tulí se. Já odpovídám úsečně. Chtěla bych si tohle místečko schovat, slova jsou zbytečná a navíc.

„Děkuju, žes mě sem vytáhl,“ říkám upřímně.

Roman neleží na svém lehátku, je přišpendlený k mému pravému boku. Líbá mě na uchu. Připadám si jako puberťačka, co si dotyky a polibky nemůže nechat do soukromí domova.

„Není za co, lásko,“ dá mi vášnivý francouzský polibek, jazyky se nám divoce proplétají, chutná slaně, jako moře.

„Jsme jako nadržená mládež,“ říkám mu po chvilce.

„No a co. Jen ať se každý podívá, jsou mi jedno…“

Má pravdu. I mně je veřejné mínění u paty. Spíš se neumím porvat s veřejně přiznanou láskou. Válcuje se ve mně roky tajná milenka a rozený introvert zároveň.

Ruku v ruce si pobýváme ještě v solné, aroma a turecké sauně. Po čtyřech hodinách cachtání odjíždíme ke mně domů. Cestou spokojeně chroupu jablko. Vracím se s nesrovnatelně lepší náladou, než když jsem se na ten výlet vydávala. Mám zahřáté tělo i srdce.

Hugo nás vítá u branky domu, Chantal je zavrtaná v teple příbytku. Ona je samostatná jednotka. Možná si myslí, že my jsme návštěvou v jejím domě. Jen pootevře velké zelené oči, zkontroluje dění v chodbě a ani se nedožaduje pohlazení. Hrdé perské zvíře. Proč by dolézalo.

Jen co shodím kabát, už mě náruživý přítel tlačí do ložnice. Vzrušeně mě líbá. Padám do nezastlané postele, odkud se mi tak nechtělo.

„Nejsi unavený?“ ptám se, když mi jazykem něžně maluje cestičku na krku.

„Unavený? Naopak!“ směje se.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Předmluva

1

2