ĽUBOMÍR PIRO

KEĎ LÁSKA BOLÍ,AJ CHLAPI PLAČÚ...

II. Diel

Korektúra a technická spolupráca: Fujas Štefan, Labai Emil

Edícia: MEA 2000 o. z. - Mladá Éra Autorov nového tisícročia

© Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0293-3

Poďakovanie

Od vydania I. časti románu neubehlo až tak veľa času. Za tú dobu som stretol množstvo ľudí, ani som si to neuvedomoval. No potom, jedného dňa, mi život poslal do cesty človeka, ktorý zarezonoval.

Som rád, že ten človek je a existuje. Ďakujem, že sa v mojom živote ukázal. Je to pre mňa výnimočný človek. A ja dúfam, že v mojom živote zostane navždy... A nech sa stane čokoľvek, navždy zostane v mojom srdci.

Pretože sú osoby, ktoré nech sa deje, čo sa deje, nikdy neprestaneš mať rád. Sú v tom kúsku srdca, kam keď niekto vojde, už nikdy nevyjde von...

Pretože existujú ľudia, ktorí nám budú chýbať večne. Sú to tí, ktorí vstúpili do nášho srdca, bez toho, aby urobili nejaký hluk. Potichučky sa v ňom udomácnili. Tí, ktorí sa dotkli nielen nášho srdca, ale aj duše. Tí, ktorí sa stávajú našimi anjelmi, ktorí prídu a zažnú svetlo v našej duši, len aby sme sa nebáli. Otvárajú nám oči a keď máme pocit, že náš život už nemá zmysel, sú to práve oni, ktorí nám ten zmysel ukážu.

Život prináša radosť, krásu, ale aj žiaľ a bôľ. Je úchvatné zahľadieť sa do jarného lesa, keď sú na stromoch mladé sviežo-zelené listy a zem zdobí sýtozelená tráva, so záplavou prvých jarných kvietkov, tiahnucich sa široko ďaleko. Hrejivé slnko prediera lúče cez vetvy stromov a zaplavuje tú nádheru svojim životodarným teplom. Ty stojíš na lesnom chodníku, vdychuješ jedinečnú vôňu a očami vnímaš neopísateľnú krásu, ktorá je všade vôkol.

Rovno pred tebou stojí vysoký, mohutný, košatý strom. Neodoláš... Pristúpiš k nemu. Oblapíš ho rukami. Zatvoríš oči a vnímaš, ako k tebe prúdi jeho životodarná sila, ktorej má nadostač a je ochotný časť z nej ti darovať. Ty ju prijímaš, pričom ti srdce búši ako medený zvon na kostolnej veži.

Obďaleč žblnkoce potôčik. Jeho chladná, priezračná voda osvieži tvoju tvár a zmyje z nej všetku zlobu i neprávosť tohto sveta. Neodoláš... Ľahneš si do trávy a sleduješ, ako sa vrcholky stromov kníšu v ľahučkom vetre. Počúvaš tichučké šumenie listov, cítiš jemný vánok vo vlasoch, počuješ žblnkot vody, bzučanie divých včiel a nádherné árie spevavých vtákov.

Neodoláš... Zatvoríš oči a snívaš. V tej chvíli zabúdaš na zlo, bolesť, nespravodlivosť. V tej chvíli je život skutočne krásny. Otvoríš oči a povieš si:

„Už len pre takéto okamihy sa oplatí žiť...“

V ťažkých chvíľach, v čase bolesti a smútku, skús zatvoriť oči a spomeň si na jarný les. Pomôže ti, pohladí ťa, osvieži a ty neodoláš... Spomenieš si na zelenú lúku s čerstvou vôňou trávy a množstvom žltých hlávok púpav žiariacich ako milióny sĺnc. Spomenieš si a usúdiš, že mnohé okamihy života sú krásne. A celý život sa predsa skladá z okamihov.

A svet predsa tvoria ľudia...

„AK SÚDITE ĽUDÍ, NEMÁTE ČAS ICH MILOVAŤ.“

Tieto krásne slová už dávno vyslovila Matka Tereza a ich sila pretrvá večnosť. Všetci sme rovnakí. Bieli, čierni, hetero, homo... A všetci potrebujeme lásku. Jedine v láske sa stretáva Božie s ľudským a my už nič nové, lepšie, ani účinnejšie ako láska, nevymyslíme.

Vo svete je veľký hladomor... Nie je to však len hlad po chlebe, ale aj hlad po láske a tolerancii.

Hlboko zakorenené predsudky naďalej pretrvávajú v ľudskej mysli, zakvačené zubami- nechtami a mnohým tak bránia tolerovať lásku medzi ľuďmi rovnakého pohlavia. Nikto však nemá právo odsudzovať toho druhého za jeho sexuálnu orientáciu. Sexualita človeka by nemala byť s ničím spájaná. Dôležitá je láska! Lásku ľuďom zakázať nie je možné.

Niečo tak čisté a prirodzené, ako láska, hoc aj medzi ľuďmi rovnakého pohlavia, nemôže byť nikdy kontrolované žiadnym iným človekom. Prišli sme sem iba preto, aby sme boli sami sebou. Len sami sebou. Pretože byť sám sebou úplne stačí. Každý z nás je dôležitý, inak by svet nebol kompletný, ako keď v puzzle chýba dôležitý dielik. Každý z nás, takže aj každý gay bol stvorený, aby bol. Boh nás tam všetkých vložil v deň, keď sme sa narodili.

Autor

ÚVOD

Noc sa už dávno pobrala na odpočinok a zaiste zaľahla do nadýchaných, páperových perín, oddávajúc sa pôžitku, ktorý spánok prinášal. Nočnú zmenu mala chvalabohu za sebou a tak čo iné, než radostne vhupnúť do baldachýnom obloženej postele a snívať rozprávkové sny.

Bol letný deň. Rovnaký, ako mnohé iné pred ním. Slnko kráčalo oblohou, veselo si pospevujúc, s batôžkom prehodeným cez plece a veru malo ešte hodný kus cesty pred sebou. Veď toť len pred chvíľou vyrazilo. Rozhadzovalo svoje žiarivé lúče všade vôkol a prebúdzalo celý svet, celú krajinu, celé mesto. Autá s nákladom čerstvého chleba a pečiva ešte za tmy začali brázdiť ulicami, rozvážajúc drahocenný náklad a teraz už spokojne oddychovali a čakali na ďalšie ranné brieždenie. Osirelé ulice mesta, ktoré ešte pred chvíľou zívali prázdnotou, začínali ožívať.

Prichádzali prví ľudkovia, náhliaci sa do ranných služieb, nastupujúci a vystupujúci z áut, autobusov, električiek, či vlakov. Mesto jednoznačne vstávalo, prebudené do nového dňa. Čochvíľa upadlo do každodenného stereotypu. Neuveriteľné množstvo vozidiel, trčiacich a vytrubujúcich v ranných zápchach. Ľudia hemžiaci sa ulicami ako mravce v mravenisku. Smrad a zápach výfukových plynov z množstva dopravných prostriedkov. Hluk, hurhaj, napätie. Dokonalý každodenný chaos, na aký si už obyvatelia veľkomesta pravdepodobne zvykli. Alebo snáď nie? Ak tu chceli existovať a žiť, tak si museli zvyknúť. Celý týždeň stres a práca a pred víkendom ešte ďalší. Kolóny plechových koní, tiahnuce ako dlhé gigantické hady, unikajúce preč z tejto čudesnej džungle. Končiaci víkend prinášal zas opak. Do bláznivého betónového pralesa opäť putovali celé stáda divokých koní, uväznených pod kapotami automobilov a ich jazdci sa snažili čo najskôr ustajniť svojich oceľových tátošov, pretože hrozilo, že im nezostane voľné miesto. A tak autá znovu zapĺňali prázdne miesta pred bytmi, domami, či vilami. Úžasná atmosféra obyčajného veľkomesta.

Ba aj kŕdle čiernych havranov, už prebudené, hlasno škriekali v parku, s množstvom starých, vysokých a košatých gaštanov. Desiatky z nich vzlietli do povetria, krúžili po okolí a opäť usadli na vetvy stromov. Pravdepodobne sa tu cítili bezpečne a neustále vytvárali nové a nové hniezda. Na ruch mesta akoby zvysoka kašľali. Boli predsa vysoko v korunách stromov, tak prečo by aj nie.Na konci ulice, ktorá sa nachádzala neďaleko parku s havranmi, hneď za najbližšou križovatkou, stál neveľký bytový dom. Z vchodových dverí sem-tam vychádzali rozospatí ľudkovia a zakrátko opäť prichádzali s naplnenými igelitovými taškami. Aj tento dom, už zobudený, vstával do ďalšieho letného dňa.

Za bezpečnostnými dverami s menovkou FILIP FORONK panovalo ticho a pokoj. Takmer pred piatimi rokmi si majiteľ bytu, teda Filip, nechal vymeniť vstupné dvere, pretože sa v okolí rozmohlo vykrádanie bytov a polícia dlhé mesiace len bezradne krčila ramenami. Páchatelia mávali stále náskok a unikali im.Keďže mladý muž býval veľmi často na cestách v zahraničí a jeho byt zostával prázdny, tak sa poistil a zaobstaral si bezpečnostné dvere. Nemal síce v byte ktovieaké cennosti, ale človek nikdy nevie. Získal aspoň lepší pocit na duši. Chránil si predsa svoj domov.

Do bytu po pani ČEKLEJOVEJ sa prisťahovala mladá dvojica. Taká mladučká a očarujúca žabka a fešný princ, ktorého biely kôň parkoval na ulici pred domom. Pomaly ale isto starší nájomníci odcestovali do nenávratna a na uvoľnené miesta zavítali mladí. Veď aj samotný Filip bol toho dôkazom. Tento byt odkúpil jeho otec od staršieho pána, ktorý odišiel prežiť posledné chvíle svojho života do hospicu, kde mu zabezpečili dôstojný odchod z nášho uponáhľaného sveta. Zvädnutá kytica vo váze izbu už vôbec neskrášľovala, skôr naopak. Včera ešte svieža a lákavá, dnes pomaly a definitívne dožívala. Filip ju kúpil pred pár dňami na trhovisku. Hneď vedľa nej odpočívala starožitná truhlica a rovno pod kvetmi trónila fotografia v rámiku, z ktorej sa usmieval Adam.

... ... ...

Na opačnom konci mesta do nového dňa vstávala novopostavená vilová štvrť, rozprestierajúca sa na neveľkom, miernom svahu. Dlhá ulica, miznúca v diaľke, s množstvom domov, usporiadaných v pravidelnej línii. Pôsobivý a značne rozložitý dom s hladkou fasádou, na ktorej dominovala kombinácia tehlovočervenej a sivej farby, už z ďaleka pútal pozornosť svojou farebnosťou a nezvyčajným architektonickým riešením. Architekt, ktorý v tomto dome zrealizoval svoje umelecké a s určitosťou aj nadčasové a netradičné ambície, sa tu doslova vybláznil.

V jednej z izieb sa práve prebudil mladý chalan. Bol to jediný dvadsaťročný syn známych a uznávaných lekárskych kapacít. Sedel na posteli, s meravým pohľadom angorského králika, akoby ešte stále nedokázal úplne precitnúť, či nebodaj sníval posediačky s otvorenými očami. Napokon však predsa len vstúpil do stavu plného vedomia, vstal z postele a kráčal do kúpeľne. V pásikavom pyžame vyzeral ako trestanec zo starých čiernobielych filmových grotesiek. Chýbala už len ťažká kovová guľa na reťazi.Absolvoval každodenný rituál. WC, sprcha, vyčistiť zuby, učesať a napokon obliecť . Pomaly zišiel dolu masívnymi drevenými schodmi a nakukujúc z haly do kuchyne pozdravil svoju matku.

„Dobré ráno.“

„Dobré... Raňajky sú na stole. Môžeš jesť.“ - odpovedala mu na pozdrav.

Chlapec pobehol do kuchyne a obšmietajúc sa okolo stola si sem-tam do niečoho ďobol, ochutnávajúc bohaté ranné menu.

„Frederik, buď taký láskavý a posaď sa. Nalož si na tanier a neďobkaj tu do všetkého, ako malé vtáča. Vieš veľmi dobre, že to nemám rada.“ -okríkla ho vzápätí.

„Áno, mami. Už sedím.“ - ospravedlňoval svoje počínanie maškrtný synáčik.

„Máš dnes prednášky?“

„Áno, mám. O deviatej. Prídem domov asi dosť neskoro. Ideme s chalanmi do telocvične. Takže na mňa s večerou nečakaj.“ - oznamoval jej s plnými ústami.

„V poriadku, Frederik. Ahoj, synáčik. Ja už musím. Ponáhľam. Pá...“ - oznámila a už aj zatvárala za sebou vchodové dvere.

Chlapec zostal sám. Mama šla preč, otec sa mal vrátiť z vedeckého sympózia až o niekoľko dní. Pravda, bol tu ešte ich pes. Rozkošný zlatistý kokeršpaniel.Frederik dojedol a potraviny, ktoré neskonzumoval odložil do chladničky. Vzal kľúče a diaľkovým ovládačom otvoril bránu. Pohvizdujúc si veľmi známu melódiu nasadol do VW Golf čiernej farby, s tmavými sklami a fujazdil do školy. Vysoká, kovaná brána pomaly zatvárala vstup na pozemok.

KAPITOLA 1.

Filip ešte spal. Ležal na chrbte, s jednou rukou pod hlavou a druhou na vankúši. Čierne rozstrapatené vlasy mu zakrývali čelo aj oči. Jeho obnažená hruď sa pomaly zdvíhala a klesala v pravidelných intervaloch. Zošmyknutá prikrývka sotva zakrývala slabiny. Ešte kúsok a poodhalila by úplne všetko.Zazvonil budík. Načiahol ruku, pootočil telo a prevaliac sa na brucho ho vypol. Zostal takto ležať. Teraz už prikrývka skĺzla úplne a poodhalila zadok i stehná. Natiahol ruky, nezrozumiteľne zašomral a vošiel prstami do vlasov. Chvíľu ich prehraboval, urovnával, potom si sadol a spustil nohy na laminátovú podlahu. Zívol. Roztvorenými dlaňami pretrel oči, pričom sa mu na obidvoch rukách napli svaly. Čosi nezrozumiteľné zamrmlal a prehodil dozadu tmavé vlasy, padnuté do čela. Chvíľu si ich takto pridržal, škrabkajúc prstami temeno hlavy a opäť zívol.Podoprel sa rukami o stehná a ešte raz zívol. Z hrdla sa mu vydral tichý, sotva počuteľný povzdych.Vstal. Nahý kráčal izbou smerom do kúpeľne. Spoza zatiahnutých žalúzií sem-tam, cez drobné škáry, presvitali intenzívne žiariace slnečné lúče, vytvárajúce na stenách, ako aj na nábytku a podlahe svetelné pásy. Práve míňal stolík s fotografiou v mohutnom drevenom ráme, so zvláštnymi exotickými motívmi, vyrezanými do ebenového dreva. Zastavil a na tvári mu rozkvitol milý úsmev.Adam nazerajúci z fotografie sa za tých niekoľko rokov vôbec nezmenil. Stále to bol sympatický chalan, s tajomným výrazom belasých očí a neveľkou jamkou na brade. A vôbec nič si nerobil z toho, že kvety vo váze zvädli a sklonili svoje hlávky.

„Dobré ráno...“ - pozdravil rozospatý chalan, keď si spomenul, koľkokrát si priateľa pre tú sympatickú jamku doberal.

Vybral kvety z vázy, žmurkol na usmiateho mládenca na fotografii a doložil:

„To je v pohode. Prinesiem ti čerstvé.“

V kúpeľni odhodil zvädnutú kyticu do koša na odpad. Vošiel pod sprchu a pustil na seba prúd vody. Za štvrťhodinku a možno to bolo o pár minút viac, sa otvorili dvere a z kúpeľne vyšiel čulý, osprchovaný, oholený i učesaný muž. V izbe na seba natiahol tmavé boxerky. Zapol CD s relaxačnou hudbou a odcvičil PIATICH TIBEŤANOV. Cvičenie mu zabralo sotva pár minút, ale jeho účinok dorazil veľmi rýchlo. V kuchyni zalial šálku čaju a vybral celozrnné pečivo, ktoré kúpil včera neskoro večer, keď sa vracal domov. Ohrial ho na hriankovači, natrel maslom a medom. Ešte stále znela podmanivá relaxačná hudba, ktorá mu lahodila a on úplne ponorený do upokojujúcich tónov pomaly raňajkoval. Keď dojedol, tak vstal a odklonil žalúzie. Izbu zaplnilo slnečné svetlo.Vošiel do spálne a zo šatníka vybral džínsy a čiernu košeľu s jemnými, bielymi pásikmi. Oblečený zastavil pred veľkým zrkadlom na chodbe. Prstami prehrabol vlasy a obul si tmavé topánky. Z komody vybral kožené doplnky. Na ruku navliekol náramok, na krk prevesil prívesok, hojdajúci sa na úzkom pásiku lesklej kože. Ešte pripnúť hodinky. Zobral zväzok kľúčov a zamkol za sebou bezpečnostné dvere.Tých pár poschodí, ktoré ho delili od prízemia, hravo zvládol. Otvárajúc vchodové dvere vyšiel pred dom.Hodil pohľad na ciferník. Áno, naozaj iba pár minút po šiestej hodine ráno, ale na ulici už panoval pomerne čulý ruch. Ľudia prichádzajúci z neďalekej predajne potravín s ranným nákupom, štartujúce a vyrážajúce autá, v diaľke hlučné električky. A do toho všetkého sa miešal zvuk smetiarskeho auta, na ktoré práve nakladali dvaja starší muži v oranžových reflexných vestách nádobu s komunálnym odpadom. Kontajner zakrátko stúpal do výšky a vzápätí vyvrátil nevzhľadný a nevábivý, ba až zapáchajúci obsah zo svojich plastových útrob. Oceľové monštrum sa akoby nevedelo dočkať ďalšej jedovatej dávky a s veľavravnou chuťou zahryzlo do obsahu, ktorý práve mizol v jeho nenásytnom pažeráku. Všetku tú morbídnosť sprevádzal neutíchajúci hluk spôsobený samotným motorom nákladného auta, ako aj neopísateľné zvuky v lisovacom zariadení.To stláčalo všetku tú zapáchajúcu náplň na čo najmenší objem. Prázdny kontajner sa opäť ocitol na čiernom asfalte a muži v reflexných vestách ho ponechali takmer uprostred cesty.Rýchlo položili nohy na stúpadlá, pričom rukou pevne uchopili držadlo a auto s úžasným hrmotom odfrčalo k ďalším smetiakom, zanechávajúc za sebou dráždivý smrad, z nedokonale spaľovaného paliva v motore vozidla.O čo krajšie by bolo vyjsť pred drevenicu v horskom údolí, plnom smrekových porastov, opláchnuť tvár v priezračnej vode pôvabnej bystrinky, putujúcej pomedzi množstvo okrúhlych, väčších, či menších kameňov, obrastených rôznorodými machmi a lišajníkmi, schovanými v tieni stromov, nakukajúcimi za predierajúcimi sa lúčmi vychádzajúceho slnka a sledovať oproti na svahu roztrúsené ovečky. Potom obrátiť svoju tvár k prebudenému slnku a pocítil hrejivú silu životodarných termonukleárnych reakcií, prebiehajúcich na jeho povrchu, ďaleko, preďaleko v nekonečných hlbinách vesmírnych diaľav. Ale dosť už bolo fantazírovania. Nadišiel čas návratu do reality...

Zvraštil obrvy a zakašľal. Ten zapáchajúci dym, ktorý tu zostal, naozaj dráždil nos aj pľúca. Povzdychol si a párkrát rýchlo pokýval hlavou sprava doľava a opačne. Uchopil kontajner a odtlačil ho na pôvodné miesto. Čo iné mu zostávalo.Ak chcel vyjsť autom, musel to urobiť. Odomkol svoju Hondu Civic a nastúpil. Auto pomerne rýchlo kľučkovalo zapĺňajúcimi sa ulicami. Minul zopár svetelných križovatiek, prešiel niekoľko ulíc a zastavil v pomerne tichej a pokojnej časti mesta, rovno pred budovou, do ktorej presídlilo jeho obľúbené fitnescentrum. Majiteľ posilňovne, ktorého Filip už roky poznal, musel napokon presťahovať svoje športové aktivity do iných, väčších priestorov. Toto fitnescentrum ponúkalo služby, s ktorými bol spokojný. Zrejme nielen on, ale i ostatní, pretože tu bolo stále plno. Poskytovalo širokú škálu doplnkových služieb. Počínajúc saunou, soláriom, vírivkou a končiac masážami.Rýchlo vhupol do športového odevu a zameral svoju pozornosť len a len na cvičenie. Stačil si ale všimnúť zopár chalanov, spotených a namáhavo odfukujúcich v tej spleti rôznorodých posilňovacích prístrojov a to aj napriek tomu, že bolo pomerne zavčasu. No a tieto ranné vtáčatá, rovnako ako aj on, poctivo pracovali na svojich postavách. Zhruba po hodine cvičenia zamieril opäť na šatňu. Zhádzal zo seba prepotené veci a strčil ich do igelitovej tašky. Prehodil si okolo bokov veľký ručník. Pridržiavajúc ho rukou zamieril k sprchám.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Poďakovanie

ÚVOD

KAPITOLA 1.