TRIÁDA / EDICE DELFÍN

SVAZEK STÝ ČTYŘICÁTÝ PÁTÝ

JACQUES

MARITAIN

O

FILOSOFII

DĚJIN

Ukázka z elektronické knihy

TRIÁDA 2014

PŘELOŽIL A DOSLOV NAPSAL KAREL ŠPRUNK

© Cercle d’Études Jacques et Raïssa Maritain, 2014

Translation & epilogue © Karel Šprunk, 2014

Photo © Cercle d’Études Jacques et Raïssa Maritain, 2014

ISBN tištěné knihy 978-80-7474-097-8

ISBN (PDF) 978-80-7474-127-2

ISBN (ePub) 978-80-7474-128-9

ISBN (mobi) 978-80-7474-129-6

R. P. Bernardu I. Mullahymu

s úctou a vděčností

PŘEDMLUVA

Velice děkuji Mons. Charlesi Journetovi, že přeložil tuto knihu do francouzštiny.[1]

Knihu tvoří čtyři přednášky proslovené anglicky v jednom semináři na univerzitě Notre Dame v roce 1955. Později k nim byly připojeny četné dodatky.

Přednášky se nahrávaly. Můj přítel profesor Joseph Evans je laskavě přepsal a formálně upravil: pročistil text, na některých místech vložil mé odpovědi nebo volná rozvedení, která jsem připojil během diskusí, opravil angličtinu po stránce stylistické a přitom zachoval tón prosté konverzace, který je zde namístě – zkrátka dal knize podobu zcela nenucené přednášky. Když filosof vidí, jak dokonale jsou jeho myšlenky a záměry pochopeny, je to pro něho velká odměna. Josephu Evansovi bych proto chtěl vyslovit zvláštní dík za nesmírnou péči, starost a obětavost, s jakou se úpravě knihy věnoval. Rád bych mu také řekl, jak jsem šťasten, že jsem tuto knihu mohl publikovat ve spolupráci s ním.

Když mi pan Evans poslal ty čtyři přednášky k revizi, uvědomil jsem si, že vzhledem k velmi omezenému času, který jsem měl k dispozici, jsem se v přednáškách nedostal k řadě problémů, jež považuji za významné. A tak má revize spočívala hlavně v tom, že jsem napsal nové stránky a podal, jak alespoň doufám, úplnější vysvětlení.

Kvůli své averzi k Hegelovi jsem v mládí pociťoval silnou antipatii k samému pojmu filosofie dějin. Proto jsem se, alespoň pokud jde o mé vlastní dílo, vždy snažil vyhnout velkolepým titulům a proslulým jménům. A tak když Mons. Journet v jednom až příliš uznalém článku v Revue thomiste[2] věnoval jednu studii mé filosofii dějin, byl jsem tím velmi překvapen. Díky němu jsem si aspoň uvědomil, že jsem v souvislosti s jinými problémy už několikrát více či méně nesoustavně zabočil i do této oblasti. Článek Mons. Journeta je nezbytným doplňkem této mé studie. Velice mi pomohl při přípravě přednášek, z nichž tato kniha vznikla. Jsou v něm shromážděny všechny materiály, které bylo možno nalézt v mých dřívějších studiích, a uspořádány způsobem, který mi byl velice k užitku. Mons. Journetovi jsem velmi vděčný nejen za tento článek, ale také za inspiraci, kterou pro mne byla jeho velká kniha o církvi, a za laskavost, s níž toto dílo přečetl před jeho vydáním.

Vřelé díky patří také R. P. Bernardu I. Mullahymu, zástupci provinciála Otců svatého kříže.[3] Bez jeho přátelské podpory bych si byl pro své čtyři přednášky z roku 1955 toto téma nezvolil.

Nedostatek času mi bohužel neumožnil celou problematiku v této knize ještě více rozvinout a také využít v diskusi děl takových autorů, jako jsou Herbert Butterfield, Isaiah Berlin, Christopher Dawson a Pitirim Alexandrovič Sorokin. Jejich díla si velmi vážím.

Jacques Maritain

1 Překladatel si zde dovoluje uvést, že autor přehlédl celý text s obdivuhodnou trpělivostí řádek po řádku. Poznámka Charlese Journeta.

2 Srov. Charles Journet, „D’une philosophie chrétienne de l’histoire et de la culture“, in: Jacques Maritain, son œuvre philosophique, Revue thomiste, 1949, Paris, Desclée de Brouwer.

3 V té době byl vedoucím katedry filosofie na univerzitě Notre Dame.

ÚVODNÍ POZNÁMKA

V této knize se pokusím předložit své názory na filosofii dějin. Pokusím se v ní shromáždit některé úvahy, které jsem o tomto tématu napsal v minulých letech a které jsou rozptýleny v různých knihách a studiích.

Hlavní témata mých úvah:

I. Filosofie dějin obecně, tj. uvažovaná z hlediska teorie poznání.

II. Axiomatické formule neboli funkční zákony. Mám na mysli formule či výroky (obecnějšího řádu), které vyjadřují stabilitu – uvnitř dějin – určitých základních vztahů či základních charakteristik.

III. Typologické formule neboli vektorové zákony. Mám na mysli formule či výroky (méně obecného řádu), jež se týkají vývoje dějin a rozmanitosti jejich období, fází či aspektů a jež vyjadřují ten či onen typický směr v dějinném vývoji.

IV. Bůh a dějiny, či spíše Bůh a tajemství světa.

V. Závěrečné poznámky.

I

FILOSOFIE

DĚJIN

OBECNĚ

V této úvodní části se zaměřím na to, co je filosofie dějin z hlediska teorie poznání. Po mnoho let vzbuzoval pojem filosofie dějin nedůvěru vlivem Hegela, jejího domnělého otce. (Ale před Hegelem tu byl Vico[1] a před Vicem svatý Augustin...) Hegel považoval sám sebe za jakéhosi filosofa-boha, který znovu tvoří nejen lidské dějiny, ale celý vesmír. Jak se však mnohdy stává, omyl otevřel lidské mysli dveře k pravdě. Přes Hegelovy omyly a v jistém smyslu dokonce jejich zásluhou – Hegel příliš silně zdůrazňoval aspekt, který objevil – byla filosofie dějin díky Hegelovi nakonec uznána jako filosofická disciplína. Náš úkol je nyní konstruktivní. Stojí před námi základní otázka: co může být autentická filosofie dějin?

I. Je filosofie dějin možná?

1. Prvním velkým příkladem takové filosofie je dílo O Boží obci svatého Augustina. Podává výklad lidských dějin v perspektivě křesťanství – výklad, který je opakem východních koncepcí věčných cyklů vznikání a zanikání kosmu. Křesťanství nám ukázalo, že dějiny mají smysl, že postupují určitým směrem. Dějiny nejsou věčný návrat, nepohybují se v kruzích. Čas je lineární, nikoli cyklický. Tato pravda byla pro lidské myšlení základním výdobytkem.

Filosofie dějin svatého Augustina byla dílem moudrosti: moudrosti zároveň teologické a filosofické, ale více teologické. V mysli svatého Augustina však obě moudrosti, teologická i filosofická, působily společně. A dílo O Boží obci se snaží odhalit inteligibilní a abychom tak řekli transhistorický význam dějin, inteligibilní význam sledu či vývoje událostí v čase. To je obecný předmět filosofie dějin.

Ale hned na počátku se setkáváme s principiální námitkou: jak je filosofie dějin možná, když historie[2] není vědou? Historie se týká pouze toho, co je jednotlivé a konkrétní, toho, co je nahodilé[3], zatímco věda se týká toho, co je obecné a nutné. Historie nám nemůže podat výklad pomocí obecných důvodů. Neexistují zajisté „hrubé“ fakty; historický fakt stejně jako každý jiný „fakt“ předpokládá a implikuje kritické a rozlišující soudy a analytické rekonstrukce; historie kromě toho neusiluje o nemožnou „shodu“ s minulostí: požaduje volbu a třídění, interpretuje minulost a transponuje ji do lidského jazyka, znovu skládá a rekonstituuje sled událostí, jež vyplývají jedny z druhých, a nemůže splnit svůj úkol, aniž by bohatě užívala abstrakce. Ale historie toho všeho užívá k tomu, aby spojila jednotlivé s jednotlivým; jejím předmětem je to, co je individuální čili jednotlivé. Výklad, který podává historik jakožto historik, je výklad individuálního individuálním – okolnostmi, motivacemi, individuálními událostmi. Poněvadž historické objasnění je individuální, participuje na potenciální nekonečnosti hmoty; nikdy není ukončeno; nikdy nemá (jakožto objasnění) jistotu vědy. Nikdy nám nepodává důvod vyvozený z toho, co věci jsou v samé své esenci (i když tato esence se dá poznat pouze jako skrytá pod znaky, jako je tomu ve vědách o jevech).

Jak mám odpovědět? Odpovídám takto: fakt, že historie není věda, neznemožňuje existenci filosofie dějin, protože filosofii stačí, že ona sama je „vědeckým“[4] poznáním a formální a systematickou disciplínou moudrosti. Není nikterak nutné, aby látkou, jíž se filosofie týká, byla látka nejprve poznaná a zpracovaná některou dílčí vědou. Tak máme filosofii umění, třebaže umění není věda. Filosofie umění se týká stejné látky jako umění, ale uvažuje o ní z filosofického hlediska a ve filosofickém světle. Tak existuje filosofie umění esenciálně odlišná od umění samého a dává nám filosofické poznání látky, která nebyla předem objasněna vědecky. A podobně bych se vyjádřil, kdyby šlo o filosofii přírody. Filosofie přírody byla možná už před rozvojem vědeckého poznání přírody či v době, kdy naše vědecké poznání přírody bylo dosud zcela nedostatečné. V případě filosofie dějin máme podobně „vědecký“ předmět, nakolik je tento předmět předmětem filosofie, ne však nakolik by studovaná látka byla předem zkoumána nějakou jinou vědeckou disciplínou.

Řeknu tedy, že filosofie dějin má tentýž materiální subjekt [5] jako historie, jež není vědou. A v zájmu symetrie bych mohl dodat, že filosofie přírody má tentýž materiální subjekt jako fyzika a chemie, což jsou vědy. Ale filosofie dějin má jiný objekt než historie. Týká se objektivního obsahu – řečeno scholastickým termínem: formálního objektu – jiného, než je objektivní obsah (formální objekt) historie a historického výkladu; obdobně filosofie přírody má jiný formální objekt, než je formální objekt fyziky a chemie. Je tu však rozdíl. Jde-li o filosofii přírody, formální objekt fyziky a chemie je vědecký, a formální objekt filosofie přírody je jiný inteligibilní a obecný objekt, inteligibilnější a obecnější, v oblasti poznání přírody. Jde-li o filosofii dějin, formální objekt historie není vědecký – není obecný ani nutný, ani není pozdvižen na rovinu abstraktní inteligibility. A formální objekt filosofie dějin je jediný abstraktní a obecný objekt, který nám podává inteligibilní důvody, jediný „vědecký“ (či spíše sapienciální) objekt v oblasti poznání dějin.

Dodejme, že filosofie potřebuje jako základ jistotu faktů, obecných faktů, z nichž vychází. Filosofie pracuje s látkou faktů stanovených s jistotou. Ale vědecké fakty nejsou jediné, jež se dají dobře ověřit. Vzpomínám si, že Pierre Duhem, slavný fyzik a historik věd,[6] kdysi zdůrazňoval, že danosti smyslů a obecného poznání jsou obecně jistější (jsou méně přesné, a proto nepoužitelné pro vědu) než vědecké fakty. Proto mohou být danosti smyslů nebo obecného lidského poznání, poté co byly filosoficky kriticky posouzeny, látkou pro filosofa přírody. A podobně danosti dějin – nemám na mysli detailní vyprávění o jednotlivých událostech, jež je pouze předpokládaným pozadím, ale určité zvlášť významné fakty a obecné zprávy – se mohou stát látkou pro filosofa dějin, protože historie je schopna faktuální jistoty.

2. Zde se setkáváme s problémem, který předchází veškeré diskusi o filosofii dějin – totiž s problémem historického poznání samého. Jaká je hodnota historického poznání? Existuje historická pravda a historická jistota? Takovými problémy se intenzivně zabýval Dilthey.[7] Raymond Aron[8] věnoval později tomuto tématu dvě pozoruhodné studie,[9] publikované před druhou světovou válkou. A Marc Bloch o něm napsal velmi cenné dílo, svou Apologie pour l’histoire.[10] Dnes se odborníci zabývají kritikou historického poznání více než jindy – zmíním se tu pouze o knihách Paula Ricœura[11] a Henriho Marroua.[12]

Henri Marrou právem zdůrazňuje, že historická pravda je zcela odlišná od pravdy vědecké a nemá tentýž druh objektivity. Je to pravda neboli shoda s tím, co je, ale její důkaz nemůže být nikdy ukončen (zahrnuje určitou nekonečnost); má svou objektivitu, ale je to objektivita zvláštní, jež ke svému dosažení požaduje angažovanost celého myslícího subjektu.

V Marrouově studii je možná příliš kantovství, ale jeho teze je podle mého názoru v zásadě pravdivá. Historie nemá co činit s abstraktními esencemi, jež mají být vyňaty z jednotlivého, nýbrž s aspekty jednotlivého, které mají být zachyceny jako zvláště důležité, a proto je jasné, že určujícím faktorem je pak způsob, jakým historik zaměřuje svou pozornost. A toto zaměření pozornosti samo závisí na celém intelektuálním vybavení subjektu. Při poznávání historické pravdy tedy mají neodmyslitelnou úlohu veškeré intelektuální dispozice subjektu (ne však jeho dispozice afektivní, leda velmi nepřímo a vzdáleně; historik totiž není nutně básník, i když dokonalý historik by možná měl být básníkem): je to situace zcela odlišná od situace, jež charakterizuje vědeckou objektivitu, z níž mizí nebo má zmizet všechno, co pochází ze subjektivity a z dispozic člověka, kromě toho, co se týká habitu vědy. Od historika se jako předběžná podmínka požaduje, aby měl zdravou filosofii člověka, jednotnou kulturu, správné oceňování různých aktivit lidské bytosti a jejich odpovídající důležitosti, přesné hodnocení mravních, politických, náboženských, technických a uměleckých hodnot. Hodnota – mám na mysli pravdivost – historické práce bude úměrná lidskému bohatství historika.[13]

Takový postoj neimplikuje žádný subjektivismus. Existuje pravda v dějinách. Právě tak má svou specifickou pravdu každá ze složek toho, co jsme nazvali intelektuálním vybavením historika. Ale pravda dějin je pravda faktu, nikoli pravda racionální; proto může být stanovena pouze pomocí znaků – způsobem, jímž musí být ověřována každá individuální a existenciální danost. V mnoha případech[14] sice může být tato pravda dějin poznána nejen jako domněnka, ale s jistotou, avšak nikdy není poznatelná prostřednictvím důkazu ve vlastním smyslu, ani sdělitelná zcela přesvědčivým způsobem: protože pravda historické práce koneckonců implikuje souhrn pravd, jichž se historikovi podařilo dobrat všude tam, kam sahá jeho myšlení. Tato pravda v něm předpokládá autentickou lidskou moudrost; je „závislá na pravdivosti filosofie, kterou historik uplatňuje“.[15]

3. Nyní se vraťme k filosofii dějin. Její objektivní obsah záleží v obecných předmětech myšlení, jimiž jsou buď typické rysy daného historického období, nebo některý podstatný rys lidských dějin obecně a které jsou abstrahovány indukcí z historických daností. Zdá se mi obzvlášť důležité zdůraznit úlohu, kterou zde má indukce. Dějiny shromáždí určitý počet faktických daností, jež se týkají buď určitého období dějin, nebo nějakého jiného aspektu dějin, a z těchto daností filosof induktivně abstrahuje určité obecné předměty myšlení. Ale tyto obecné předměty myšlení musí být kromě toho také ověřeny filosoficky, tj. konfrontovány s určitými předem poznanými filosofickými pravdami a těmito pravdami potvrzeny – tak vidíme, že implikují určitou inteligibilní nutnost, která je založena na přirozenosti věcí a ukazuje nám určitý důvod (raison d’être). Indukce a filosofické pravdy jsou a mají být spolu spojeny, aby se mysli ukázal objektivní obsah filosofie dějin.

Uvedu alespoň jeden příklad. Jedním z axiomatických zákonů, o nichž budu uvažovat v kapitole II., je zcela jednoduchý a obecný zákon, podle něhož v lidských dějinách spolu roste pšenice a koukol. To znamená, že běh dějin představuje dvojí protikladný pohyb vzestupu a úpadku. Jinými slovy, běh dějin je dvojí současný pokrok v dobru a zlu. Je to podle mého názoru zákon zásadně důležitý, když se snažíme interpretovat lidské dějiny. Tento zákon je především zákon induktivní, vzatý z pozorování, z určitého počtu faktických daností týkajících se lidských dějin. Ale samotná indukce nedokáže stanovit formální objekt filosofie dějin. Musí být – abychom tak řekli – stabilizována filosofickou reflexí založenou na lidské přirozenosti. V tomto případě, když byl filosof upozorněn a stimulován indukcí, když indukce obrátila jeho pozornost na fakt dvojího protikladného pohybu, může filosof odhalit v lidské přirozenosti kořen faktu takto zjištěného indukcí. Když uvažujeme o jednoduchém pojmu živočicha rozumového, vidíme, že pokrok v dobru – určitý pokrok v dobru – je implikován v samé ideji rozumu. Rozum je sám sebou esenciálně progresivní. Bytost obdařená rozumem tedy musí být nutně – tak či onak – progresivní, nikoli nehybná, a progresivní ve smyslu postupu ke zlepšování, k dobru. Ale na druhé straně pojem pokroku ve zlu je implikován v esenciální slabosti rozumové bytosti, která je živočichem. Myslíme-li na tento pojem – rozumová bytost, která není čirý duch, nýbrž živočich, bytost ponořená v sensibilitě, neustále užívající smyslů, mající vášně a instinkty –, vidíme, že taková bytost je nutně slabá v samém díle a úsilí rozumu. A tato slabost se bude projevovat tím rozmanitěji, čím více porostou lidské možnosti.

To neznamená, že daný zákon je pojem a priori. Mou tezí je, že nestačí ani samotná indukce, ani samotná filosofická dedukce. Musí se vzájemně doplňovat. Nevěřím v čistě aprioristickou filosofii dějin, založenou buď na čistě filosofických intuicích, nebo na dialektických požadavcích. Ale jsou-li tato dvě světla spolu spojena – induktivní světlo faktů a racionální světlo filosofické analýzy –, obě se vzájemně posilují a potvrzují. A obě spolu tvoří podle mého názoru vlastní objektivní obsah filosofie dějin, tj. inteligibilní danosti a souvislosti, které byly vyňaty z faktů indukcí, ale které jsou kontrolovány a ověřovány rozumovou analýzou.

4. Čtvrtý bod se týká místa filosofie dějin v oblasti filosofie. Rád bych tu připomněl obecný princip tomistické filosofie: věda končí v jednotlivém, v individuálním. Věda nejen začíná jednotlivým a vychází z něho, ale také v individuálním končí, v něm končí křivka jejího inteligibilního pohybu. Proto potřebujeme smysly nejen k tomu, abychom z nich vyjímali ideje věcí, ale také pro analýzu svých soudů, která tak či onak končí ve smyslech. Svatý Tomáš říká: „Soud rozumu nezávisí na smyslech tak, že by ho pronášel smyslový orgán, nýbrž závisí na smyslu jako na konečném termínu (zakončení), v němž se dovršuje analýza soudu.“[16] Říká také: „Věda o přírodě směřuje k tomu, co postihují prvotně smysly (srov. Aristotelés, De Cælo, III, 7). Řemeslník se totiž snaží poznat nůž jen proto, aby zhotovil určitý individuální nůž. Podobně přírodní filosof se snaží poznat přirozenost kamene nebo koně jen proto, aby poznal esenciální vlastnosti toho, co je poznatelné smysly.“ Všimněme si důrazu, který Tomáš klade na toto konečné obrácení ke smyslům, na konečné zaměření abstraktní vědy a všech obecných pravd, které věda postihuje ve věcech, zaměření na jednotlivé věci poznávané smysly – na tento jednotlivý kámen, na tohoto jednotlivého koně. „A jako by řemeslník nemohl dokonale soudit o noži, kdyby neznal činnost nože, tak by přírodní filosof nemohl dokonale soudit o přírodních věcech, kdyby nepoznával věci smyslové“,[17] tj. jednotlivosti poznané smysly.

Vidíme tedy, že na každém stupni poznání dochází k určitému obrácení k jednotlivému – zajisté nikoli vždy stejně, ale analogicky, podle podmínek vlastních různým rovinám poznání. A nyní bych chtěl říci, že podobné obrácení k jednotlivému se musí uskutečnit pro filosofické poznání jako celek. Je-li tato poznámka pravdivá, pak by se filosofie dějin jevila jako určitá konečná aplikace filosofického poznání na jednotlivé, na jednotlivé par excellence, jímž je běh lidských událostí a vývoj dějin.

Ilustrujme to určitým schématem. Vycházíme od roviny zkušeností, tj. od roviny jednotlivého. Lidská mysl se pozdvihuje nad tuto rovinu na různé stupně poznání a abstrakce. Nejprve přicházejí vědy, které zkoumají rozumovou zákonitost v samém světě zkušenosti, ale nejsou ještě filosofií. Na vyšším stupni se nachází filosofie přírody. A na nejvyšším stupni přirozené moudrosti, moudrosti filosofické, máme metafyziku. Ale chtěl bych zdůraznit, že křivka zde nekončí – když vystoupila, zase sestupuje, musí se vracet na první rovinu. Zde se setkáváme nejprve s morální filosofií, jež závisí na metafyzice, ale mnohem více se týká konkrétního – jednání člověka. Potom přichází (vložená do závorek) historie, odpovídající symetricky vědám.[18] A nakonec – k tomu jsem chtěl dospět – máme filosofii dějin, jež tvoří konečnou aplikaci filosofického poznání na jednotlivý vývoj lidských událostí.

Filosofie dějin sice poznává jednotlivé abstraktnějšími a obecnějšími pojmy než historie, ale v jistém smyslu sestupuje do jednotlivého hlouběji než sama historie. Chci říci, že existují dva různé způsoby, jak se přibližovat jednotlivému a jak se s ním setkávat. Historie se setkává s jednotlivým na rovině faktu a faktických souvislostí. Je to určitý přímý rozumový přístup k jednotlivému, a proto usiluje o něco, co je nevyčerpatelné. Historik obléhá, svírá jednotlivé svými pojmy stále úžeji. A jednotlivé mu stále uniká natolik, nakolik je jednotlivé.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

PŘEDMLUVA

ÚVODNÍ POZNÁMKA

I/ FILOSOFIE DĚJIN OBECNĚ

I. Je filosofie dějin možná?

II. Hegelova iluze

III. Chybná a autentická filosofie dějin

IV. Filosofie dějin a adekvátně pojatá morální filosofie

II/ ZÁKONY DĚJIN / AXIOMATICKÉ FORMULE NEBOLI FUNKČNÍ ZÁKONY

III/ ZÁKONY DĚJIN. / TYPOLOGICKÉ FORMULE NEBOLI VEKTOROVÉ ZÁKONY

IV/ BŮH A TAJEMSTVÍ SVĚTA

V/ ZÁVĚREČNÉ POZNÁMKY