Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

prof. PhDr. Zdeněk Helus, DrSc.

SOCIÁLNÍ PSYCHOLOGIE PRO PEDAGOGY (ukázka)

2., přepracované a doplněné vydání

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5897. publikaci

Odpovědná redaktorka Helena Varšavská

Sazba a zlom Antonín Plicka

Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka

Formát ePub Antonín Plicka

Počet stran 400

Vydání 1., 2015

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2015

Cover Photo © allphoto.cz

ISBN 978-80-247-9817-2 (ePub)

ISBN 978-80-247-9816-5 (pdf)

ISBN 978-80-247-4674-6 (print)

Několik vět ke druhému vydání

Prvé vydání této knihy se dostalo do rukou čtenářů v roce 2007. V průběhu uplynulých osmi let se publikace setkala s příznivou odezvou; byla kupována, čtena, studována a posléze rozebrána. Nyní tedy dochází na vydání druhé. Samozřejmě si kladu otázku po jejím vylepšení. Z rozhovorů se studenty na seminářích, z reakcí doktorandů, praktikujících pedagogů i výzkumníků jsem načerpal četné inspirace. A také, jako každý autor, který nad svým dílem kriticky uvažuje, jsem dospěl k nápadům, co by mělo být formulováno jinak a lépe, co doplněno…

V čem je tedy druhé vydání jiné, doufám lepší, než bylo to první? V čem provedené změny spočívají?

Za prvé je zdůrazněno, co znamená výraz „pro pedagogy“, tvořící součást samotného názvu díla. Zřetelněji a v různých souvislostech je doloženo, proč má, či dokonce musí být pedagog sociálněpsychologicky orientován. V čem jej to obohacuje, jak se díky sociálněpsychologické fundovanosti stává lepším pedagogem.

Za druhé, a to s tím prvým úzce souvisí, je rozvinuto téma osobnosti v sociálních souvislostech jejího života. Je z různých úhlů pohledu vyjasňováno, jak tyto sociální souvislosti osobnost a její jednotlivé složky ovlivňují, ale také jak osobnost sama je v těchto sociálních souvislostech života aktivní, jak do nich zasahuje, případně je uzpůsobuje svým vlastním životním cílům. Především zde máme na mysli osobnost dítěte/dospívajícího, respektive žáka/studenta. Tedy osobnost toho, o koho nám ve výchově a vzdělávání jde. Koho bereme do své edukační péče ve snaze dopomoci mu k plnosti rozvoje, k realizaci jeho potencialit, ke vzdělávací úspěšnosti, k sociálnímu začlenění. Téma osobnosti se ovšem aktualizuje i ve vztahu pedagoga k sobě samotnému, k vlastnímu rozvoji, který má být přirozenou součástí výkonu jeho povolání.

Za třetí se autor snažil lépe přiblížit sociální psychologii nejen jako vědní nauku, ale také jako obor reflektující problémy, s nimiž se každodenně setkáváme jakožto sledovatelé dění kolem nás, zodpovědní občané, angažování profesionálové-pedagogové. Jinými slovy šlo v neposlední řadě o to, díky sociální psychologii lépe rozumět dění kolem nás, druhým lidem a sobě samotným jako aktérům, kteří se chtějí s tímto děním důstojně vyrovnávat. A to má samozřejmě důsledky pro práci se žáky/studenty.

Konečně za čtvrté, nové vydání samozřejmě odkazuje na novější prameny, reaguje na vývoj poznání v dané oblasti. S tím souvisí zřetelnější vyznačení toho, co je třeba si pamatovat; v čem je jádro věci, o které se lze spolehlivě opřít.

Doufám, že změny kvalitě díla prospěly a že je čtenáři ocení. Přeji všem, kdo budou knihu studovat, především učitelům a dalším pedagogickým pracovníkům, obohacující zážitek smysluplnosti sociálněpsychologického poznání.

V Praze, 7. 4. 2015

Zdeněk Helus

Cíl, pojetí a adresáti této knihy

Hlavním cílem této knihy není prosté uvedení do vědní disciplíny – sociální psychologie v jejím obecném pojetí. Pro takový účel jsou zde dostupné jiné publikace. Z těch hlavních uvádím tři následující:

•Hayesová, N.: Základy sociální psychologie. Praha, Portál 1998.

•Hewstone, M., Stroebe, W. (Eds.): Sociální psychologie. Praha, Portál 2006.

•Výrost, J., Slaměník, I. (Eds.): Sociální psychologie, 2. přepracované a rozšířené vydání. Praha, Grada 2008.

A nemohu nedodat, že i v nich může pedagog najít četné inspirace, které ho profesně obohatí.

Hlavním cílem tohoto díla je aktualizovat vybraná sociálněpsychologická témata, která mají tvořit přirozenou a nezbytnou znalostní, postojovou a dovednostní výbavu každého pedagoga, který si na své profesi zakládá a spojuje s ní i své životní poslání. Kniha vychází z přesvědčení, že bez zvládnutí těchto témat pedagog obtížně, pokud vůbec, dokáže domýšlet, jak sociální vlivy působí na každého z jeho žáků ve specifickém vyústění a jak ovlivňují i jeho samého v jednání s nimi.

Jinými slovy, máme-li být plně kvalifikovanými a kompetentními pedagogy, musíme:

•porozumět závažné skutečnosti, že člověk – a konkrétně žák/student – je sociální bytostí, jinými slovy je sociálně situovanou osobností; a že to, jakým způsobem je jako sociální bytost rozvinut, určuje podstatným způsobem kvalitu jeho života, individuální svéráz jeho osobnosti, výkonnost, způsobilost překonávat potíže a čelit negativním vlivům, realizovat smysluplný život;

•překonat pohled na žáky jen jako jednotlivce a zaujmout k nim stanovisko respektující jejich začleněnost do rodiny, školní třídy a kamarádských vztahů, v nichž zaujímají určité postavení a také uplatňují svůj vliv, hledají uznání a jistotu, spolupracují či soutěží;

•klást si otázky po sociálních činitelích působících pozitivně na využívání potencialit vzdělávací/školní úspěšnosti, resp. po činitelích, kteří tyto možnosti blokují, brání jejich využití;

•zkoumat sami sebe: zdali tím, jací jsme a jak ke svým žákům/studentům přistupujeme, jejich šance být ve vyučování úspěšnými, rozvíjet se jako osobnosti, mobilizovat síly životního uplatnění posilujeme, či naopak podlamujeme a brzdíme.

Spektrum zamýšlených adresátů této knihy je poměrně široké. V prvé řadě je určena studentům učitelství pro základní a střední školy a následně pak praktikujícím pedagogům zapojeným do některé z forem celoživotního vzdělávání či hledajícím z vlastní iniciativy odpovědi na otázky, jak si lépe poradit s problémy, které před nimi vyvstávají a s nimiž si mnohdy nevědí rady. Měla by posloužit učitelům, kteří cítí potřebu své zkušenosti usoustavnit, rozšířit a prohloubit. Doufám, že i výzkumní pracovníci a doktorandi zde najdou inspiraci, kterým směrem orientovat své bádání. Tato kniha chce poskytnout orientaci i pedagogům pracujícím v neučitelských oblastech – vychovatelům, poradcům, inspektorům, řídícím pracovníkům ve školství; jak stávajícím, tak i budoucím, připravujícím se na své náročné úkoly.

Avšak především: kniha chce přesvědčit, že sociální psychologie tvoří součást základní výbavy každého dobrého pedagoga, který chce být svým žákům/studentům skutečným pedagogickým dobrodiním.

Část první

Člověk a sociální souvislosti jeho života

Vstup do části první: Čím se sociální psychologie zabývá, jaké problémy řeší

Na samém začátku je třeba se ptát, čím se vlastně sociální psychologie zabývá, na jaké otázky odpovídá, jaké problémy řeší. Stručnou a srozumitelnou odpovědí je tato definice:

Sociální psychologie se zabývá člověkem v sociálních souvislostech jeho života.

Zkoumá, jak tyto sociální souvislosti života na něho působí, jak se s nimi vyrovnává. Následně pak vyvozuje závěry, jak toto působení organizovat, aby bylo k jeho dobru, a jak jej aktivizovat, aby toto působení co nejlépe zvládal.

Podaná definice se zdá být na první pohled dobře srozumitelná a ve všem všudy jasná. Nicméně při jejím kritickém zkoumání vyvstávají dvě důležité otázky.

•Otázka prvá: Jak máme tohoto člověka chápat?

•A otázka druhá: Co si máme konkrétně představit pod pojmem sociální souvislosti života?

Na tyto otázky budeme nyní, v následujících čtyřech kapitolách, nabízet odpovědi. Uvědomíme si při tom širokou poznatkovou bázi i využitelnost sociální psychologie; daleko nad rámec toho, co by z ní měl pedagog nutně vědět. Tento širší rozhled po oboru je však nezbytný. Pomáhá nám ujasnit si, že i souvislosti širší, na první pohled vzdálené, mohou do oblasti našeho zájmu promítat a zprostředkovaně zde působit, třeba i s dalekosáhlými důsledky.

1.Člověk jako sociálně situovaná osobnost

Ve vstupní definici bylo řečeno, že sociální psychologie se zabývá člověkem v sociálních souvislostech jeho života.

Tohoto člověka zde budeme chápat jako osobnost. Znamená to, že k němu budeme přistupovat:

•Jako k prožívajícímu a jednajícímu subjektu. Tedy bytosti nejen determinované (činiteli dědičnými, vlivy prostředí apod.), ale také jako k bytosti aktivní, jednající z vlastní inciativy.

•Jako k jedinci vyjadřujícímu ve svém prožívání a jednání svou svéráznost, tedy individualitu, kterou je třeba brát v úvahu, která si zaslouží respektování.

•Přičemž tuto individualitu vytváří strukturovaný celek navzájem souvisejících vlastností.

Tématem osobnosti se soustředěně zabývá jedna ze základních psychologických disciplín – psychologie osobnosti[1], ovšem s aplikačními výstupy do celé řady disciplín dalších – jmenovitě psychologie sociální, pedagogické a školní, poradenské, klinické; a také samozřejmě do věd o výchově a vzdělávání, do pedagogiky.

Od základních poznatků psychologie osobnosti zde samozřejmě nechceme a nemůžeme odhlédnout. V duchu výchozí definice sociální psychologie však zde budeme mít na mysli především osobnost v její sociální situovanosti; jinými slovy, osobnost v sociálních souvislostech jejího života. Co tvoří tyto sociální souvislosti života, bude vysvětleno v následující, 2. kapitole. Zde toliko doplňme výše podaný, obecně formulovaný pohled na osobnost následujícím konstatováním.

Sociální situovaností osobnosti myslíme její včlenění do mezilidských vztahů a komunikačních procesů, její postavení v sociálních skupinách, její ovlivnění společenskými a ekonomickými poměry, její snahu najít své místo a uplatnění mezi lidmi. Sociální situovanost člověka podmiňuje/

/determinuje a také aktivizuje.

1.1Osobnost jako strukturovaná a přitom celistvá, integrovaná individualita

Pohled na jedince jako osobnost znamená, že se ptáme:

a)po důležitých charakteristikách – respektive vlastnostech, složkách či komponentách jedince. Jde nám o analyticko-strukturující pohled na osobnost.

b)po individualitě prožívající a jednající bytosti, s níž vstupujeme do vzájemného vztahu. Jde nám o integrující pohled na osobnost.

1.1.1K analyticko-strukturujícímu pohledu na osobnost

Strukturovaností osobnosti zde myslíme složky či komponenty, které jedince závažným způsobem charakterizují. V edukaci za takové složky či komponenty osobnostní struktury považujeme především (viz též Helus, 2009, s. 125–192, s. 265–268):

•Schopnosti – tedy základní, vnitřní a nezbytné předpoklady toho, co jedinec dokáže, co ještě zvládne a co už je nad jeho možnosti, jaký je s to podat výkon apod.

•Zaměřenost, respektive orientaci na určité cíle, spojenou se snahou či úsilím jich dosáhnout. Pojem zaměřenost, tak jak jej zde chápeme, zahrnuje potřeby, motivy a zájmy, hodnotové orientace, volní nasazení apod. Důležité je, že zaměřenost působí jako hnací sila našeho života; dává mu směr a cíl, aktivizuje snaživost. Ujasnit si, čeho, proč a jak chce jedinec dosáhnout, respektive čemu se vyhnout, tvoří jeden ze základů poznání člověka – toho druhého i sebe sama.

•Charakter – tedy vybavenost jedince zásadami a principy, kterými se řídí, které přijal za své.

•Převládající způsoby citově akcentovaného prožívání – tedy především důležité tendence ve spojování citů či afektů s určitými událostmi; či převládající citové ladění jedince, dominující v různých situacích jeho života. Převládá-li v citovosti určitého člověka úzkost či odvaha, radost či deprese, pocity osamocenosti či sounáležení, zklamání či zadostiučinění, výrazně ovlivňuje jeho život v širokém spektru ukazatelů.

•Odolnost neboli resilience vůči zátěžovým situacím, jmenovitě stresu. Příkladem takových situací nám může být ponižující neúspěch, zklamání, osamocenost – nedostatek opory, rozpad vztahu znamenající ztrátu domova, přepjetí vynakládaných sil vedoucí k vyčerpání, nemoc apod. Odolnost znamená, že jedinec náporům takových událostí dokáže čelit; chápe je především jako výzvy poradit si a zvládnout to. Opakem je zranitelnost (vulnerabilita), kdy jedinec se cítí být ohrožen a nenachází způsoby, jak ohrožení čelit; podléhá, hroutí se a propadá zoufalství, rezignuje.

•Sebepojetí, respektive jáství a s ním úzce související autoregulace. Termíny sebepojetí a jáství poukazujeme na jeden z klíčových znaků člověka, a sice na to, že mu jde v neposlední řadě (často dokonce v prvé řadě) o sebe sama. Základní složky sebepojetí tvoří sebepoznání, sebecit, sebehodnocení a seberealizace.[2] Sebepojetí vesměs souvisí s autoregulací. Tímto pojmem poukazujeme na skutečnost, že jedinec se v určité fázi svého vývoje vymaňuje z odkázanosti na ovládání druhými a ovládá sám sebe. Ovládá, reguluje, řídí své myšlenkové postupy, své učení, své chování; zvažuje alternativy, jak se zachová a co udělá; rozhoduje se a vyvíjí úsilí. Autoregulace se tak, ve své rozvinuté podobě, stává předpokladem osobnostní zralosti, nezávislosti, svébytnosti.

Třeba ovšem dodat, že uvedené komponenty struktury osobnosti nemůžeme brát jako dogma. Za určitých okolností si všímáme celé řady složek dalších, které se mohou dokonce dostávat do popředí. Může to být například maskulinita versus femininita (tedy výrazně vyjadřovaná mužskost či ženskost), dominance versus submise (tedy tendence ovládat druhé, být jim nadřazen, či naopak podřizovat se jim) aj. Zde podaný přehled je tedy třeba brát jako inspirující základ a východisko pro tvořivý osobnostní přístup.

A také je třeba dodat, že každá z uvedených položek osobnostní struktury se aktualizuje v závislosti na sociální situovanosti člověka; je více či méně podmíněna tím, v jakých vztazích a poměrech se jedinec jako osobnost vyvíjel a právě nachází. To na jedné straně. A současně také, na straně druhé, jednotlivé položky osobnostní struktury ovlivňují, jak jedinec bude svou sociální situovanost zvládat, jak se v ní bude projevovat.

1.1.2K integrujícímu pohledu na osobnost

Jedinec, osobnost je ovšem ucelenou, integrovanou bytostí. Do složek své osobnostní struktury se nerozpadá, ale způsobem jejich vyjadřování, respektive uplatňování v různých situacích je individualitou, s níž máme co do činění. Je žákem/studentem, nadřízeným či podřízeným, manželským partnerem, přítelem, klientem – individualitou.

S tím souvisí i nutnost ujasňovat si vzájemné propojování komponent osobnostní struktury. Tak například schopnosti mou být využívány a jejich využíváním dále rozvíjeny; anebo naopak mohou zůstávat nevyužity a podobně jako necvičený sval posléze zanikají, atrofují. O tom, zda tomu bude tak či onak, podstatným způsobem rozhoduje zaměřenost, respektive motivace – například motivace se učit a naučit; prosadit se; vyniknout; vyhovět očekávání blízkých osob, na kterých mi záleží, apod. S tím pochopitelně dále souvisí také odolnost čelit překážkám a dílčím nezdarům na cestě k cíli; nebo složky sebepojetí, například sebedůvěra, prosazující se proti pocitům méněcennosti apod. Harmonické, vývoji napomáhající propojování strukturálních složek osobnosti v organický celek označujeme termínem integrita osobnosti.

Obsah

Několik vět ke druhému vydání

Cíl, pojetí a adresáti této knihy

Část první

Člověk a sociální souvislosti jeho života

Vstup do části první: Čím se sociální psychologie zabývá, jaké problémy řeší

1. Člověk jako sociálně situovaná osobnost

1.1 Osobnost jako strukturovaná a přitom celistvá, integrovaná individualita

1.1.1 K analyticko-strukturujícímu pohledu na osobnost

1.1.2 K integrujícímu pohledu na osobnost

1.2 K sociálněpsychologickému pohledu na osobnost dětí/dospívajících

1.3 Závěrem první kapitoly: Proč je uplatňování zřetele k sociálně situované osobnosti důležité

2. Skladba sociálních souvislostí života člověka

2.1 Druzí lidé – situovanost osobnosti v mezilidských vztazích

2.1.1 Osobnost v interpersonálních vztazích Já a Ty

2.1.2 Osobnost v sociální skupině – my

2.1.3 Davy a masová hnutí

2.2 Společenské, hospodářské a politické poměry

2.3 Kultura

2.4 Působení médií

3. Jak sociální souvislosti života působí

3.1 Sociální realita a její psychická transformace

3.2 Vědomí a nevědomí

3.3 Člověk jako objekt či subjekt

3.4 Kontextovost působení sociálních činitelů

4. Šíře ovlivnění osobnosti působením sociálních souvislostí života

4.1 Vliv sociálních souvislostí života na výkon

4.2 Tělo a tvarování těla

4.3 Nemoc, zdraví, kondice

4.4 Pohlaví a gender

4.5 Jáská dimenze osobnosti

4.5.1 Sebepojetí

4.5.2 Pravé já a jeho aktualizace

Shrnutí hlavních poznatků I. části

Vybrané prameny, vhodné k doplňujícímu, rozšiřujícímu a prohlubujícímu studiu

Část druhá

Socializace osobnosti

Vstup do části druhé: Jak rozumět pojmu socializace osobnosti

1. Tři úrovně socializační transformace osobnosti

1.1 Socializace jako antropogeneze

1.2 Socializace jako utváření modální osoby

1.3 Socializace jako individuální biografie

1.3.1 Poznámka k vlivům vulnerability a resilience

1.3.2 Poznámka k vlivům zlomových životních událostí

1.3.3 Poznámka k vlivu populačních kohort

2. Druhy socializace

3. Podvojný cíl socializace osobnosti

4. Součinnost socializujících prostředí

4.1 Mikroprostředí

4.2 Mezoprostředí

4.3 Exoprostředí

4.4 Makroprostředí

5. Psychické socializační procesy

5.1 Raná symbiotická vazba

5.1.1 Připoutání a jeho vzorce

5.1.2 Překonávání symbiotického vztahu/připoutání – procesy separace a individuace

5.2 Zrod a vývoj asertivního já – socializační procesy identifikace a interiorizace

5.2.1 Sociální zrcadlo a identifikace

5.2.2 Interiorizace/zvnitřňování

5.2.3 Hry na sociální role jako projev jáské asertivity

5.3 Učení zpevňováním

5.3.1 Učení emocionálně vegetativní

5.3.2 Učení instrumentální či operantní

5.4 Kognitivně sociální učení

5.5 Socializační autoregulace

6. Dysfunkčnost a funkčnost socializač-ního procesu

6.1 Dysfunkční socializace a vznik deviací

6.1.1 Deviace na základě rané deprivace

6.1.2 Deviace na základě traumatických zážitků a životních krizí

6.1.3 Deviace na základě anomie

6.1.4 Deviace na základě osvojené subkultury

6.1.5 Deviace na základě stigmatizace

6.2 Funkční socializace jako personalizace

Shrnutí hlavních poznatků II. části

Vybrané prameny, vhodné k doplňujícímu, rozšiřujícímu a prohlubujícímu studiu

Část třetí

Sociální psychologie rodiny

Vstup do části třetí: Rodina jako činitel primární socializace – porozumění rodině je součástí pedagogických kompetencí

1. Současná rodina – její pojetí a aktuální problémy

1.1 Pět znaků současné rodiny

1.2 Proměny současné rodiny

1.2.1 Rodičovství jako předmět reflexe, pochyb a rozhodování

1.2.2 Mateřství a otcovství dnes – česká situace v zrcadle výzkumů

2. Funkce rodiny vzhledem k dítěti a jejich selhávání

2.1 Deset základních funkcí rodiny

2.2 Kategorizace rodin z hlediska jejich funkčnosti

2.3 Charakteristiky nejčastějších typů problémově zatížených rodin

2.3.1 Nezralá rodina

2.3.2 Přetížená rodina

2.3.3 Ambiciózní rodina

2.3.4 Perfekcionistická rodina

2.3.5 Autoritářská rodina

2.3.6 Rozmazlující (protekcionistická) rodina

2.3.7 Rodina nadměrně liberální a improvizující

2.3.8 Odkládající rodina

2.3.9 Disociovaná rodina

2.4 Rozvíjení pozitivního výchovného/socializačního stylu

3. Čím rodina ovlivňuje socializační vývoj a vzdělávací úspěšnost dítěte/dospívajícího

3.1 Socioekonomický status rodiny

3.2 Výchovný styl v rodině

3.3 Vliv struktury rodiny

3.3.1 Neúplná rodina

3.3.2 Sourozenectví

Shrnutí hlavních poznatků III. části

Vybrané prameny vhodné k doplňujícímu, rozšiřujícímu a prohlubujícímu studiu

Část čtvrtá

Sociální psychologie školy, výuky a jejich aktérů

Vstup do části čtvrté: Škola vzdělávací úspěšnosti a osobnostního rozvoje – sociálněpsychologické inspirace

1. Škola ve společenském kontextu

1.1 Typologický pohled na současnou společnost – důsledky pro školu a edukaci

1.1.1 Společnost globalizovaná

1.1.2 Společnost postmoderní

1.1.3 Společnost vědění

1.1.4 Společnost krize a východisek z ní

1.2 K pojetí školy

1.3 Změna školy – téma školských reforem

1.3.1 Činitelé působící na změnu školy

1.3.2 K typologii školských reforem

1.3.3 Naléhavé úkoly reformy české školy: problémy, které je třeba řešit

2. Výuka jako řízená socializace

2.1 Učivo: první činitel řízené výukové socializace

2.1.1 Znaky učiva zabezpečující jeho socializační funkci

2.1.2 Podoby učiva – fáze jeho socializační aktualizace

2.1.3 Prvky socializačně komplexní kvality učiva

2.2 Výukové cíle: druhý činitel řízené/výukové socializace

2.2.1 Způsoby práce s cíli

2.2.2 Druhy cílů

2.2.3 Socializačně aktivační důraz v práci s cíli

2.3 Metodické strategie: třetí činitel řízené/výukové socializace

2.3.1 Od výuky transmisivní k výuce jako komplexní edukační péči (KEP)

2.3.2 Pohyb od výuky diskriminačně selektující k výuce integrující/inkluzivní

2.3.3 Od výuky autoritářské k výuce tvůrčí spoluúčasti

2.3.4 Pohyb od výuky uzavřené k výuce otevřené

2.4 Hodnocení jako čtvrtý činitel řízené/výukové socializace

2.4.1 Úskalí a pochybení při hodnocení žáků

2.4.2 Zásady funkčního hodnocení

2.4.3 Strategické uplatňování zřetele ke třem normám hodnocení

3. Sociálněpsychologický pohled na výukovou komunikaci

3.1 Aktéři výukové komunikace

3.1.1 Učitel – vůdčí aktér osobnostně rozvíjející výuky

3.1.2 Žák/student – spoluaktér osobnostně rozvíjející výuky

3.1.3 Součinnost aktérů ve výukové komunikaci

3.2 Činitelé ovlivňující funkčnost výukové komunikace

3.2.1 Percepčně postojové orientace učitele

3.2.2 Interpretačně postojové orientace učitele

3.2.3 Posilování charakteristik žákovy osobnosti napomáhajících jeho školní úspěšnosti

3.2.4 Ovlivňování klimatu školní třídy

3.2.5 Reproduktivní tendence v učitelově komunikaci s žáky

3.2.6 Odolnost učitele vůči zátěžím/stresu

Shrnutí hlavních poznatků IV. části knihy

Vybrané prameny, vhodné k doplňujícímu, rozšiřujícímu a prohlubujícímu studiu

Literatura