Copyright © PaedDr. Karel Kostka, MBA, Ph.D., 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © PaedDr. Karel Kostka, MBA, Ph.D., 2015

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Jan Ignác Říha

Elektronické formáty Dagmar Waňkowská

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o.,

Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN pdf 978-80-7543-024-3

ISBN ePub 978-80-7543-025-0

ISBN mobi 978-80-7543-026-7

ISBN 978-80-7466-948-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Dosud vydané romány Karla Kostky Cubecy

v nakladatelství Alpress

Sága rodu Irvingů:

(Romány z Jihoafrické republiky a Austrálie

o zlatokopecké rodině)

Prokletí zlatokopů (2005)

Zlato Afriky (2006)

Zlatá skrýš (2007)

Tajemství skrytého kláštera (2008)

Poselství v dlani (2011)

Písky času (2013)

A Bůh mlčel… (2009)

(Samostatný válečný román

z 1. sv. války v Německé východní Africe)

Ve spárech osudu (2010)

(Životopisný román

o Sebastianu Leopoldovi Richardu von Kaunitz)

Pravá tvář anděla (2012)

(Dobrodružný román z námořní plavby

k Ostrovům koření z konce 16. st.)

Kdo probudí hvězdy (2014)

(Historický román z Východní Austrálie

v období 1500 let před naším letopočtem)

Kawa 9 (2015)

(Emotivní příběh o tom, jak se Křovák Kawa 9

dostal z pralesa až do Prahy a ovlivnil při tom

dějiny Evropy a světa)

Děkuji starému Kawovi za to, že se stal prapříčinou událostí, o nichž v této knize vyprávím.

Děkuji za možnost ztvárnit postavy románu prezidentům a nejvyšším představitelům svých zemí Abrahamu Lincolnovi, Alžbětě II., Johnu Fitzgeraldovi Kennedymu, Georgi Walkerovi Bushovi, Klementu Gottwaldovi, Nicolasi Sarkozymu, Václavu Klausovi, Miloši Zemanovi, Vladimíru Iljiči Uljanovovi (Leninovi), Josifu Vissarionoviči Džugašvilimu (Stalinovi), Sergeji Nikitiči Chruščovovi, Mao Ce-tungovi, Leonidu Iljiči Brežněvovi, Comandante en Jefe Primer Secretario del Partido y Presidente de los Consejos de Estado y de Ministros de la República de Cuba (Fidelu Castrovi Ruz).

Dále děkuji Technickým službám města Vsetína za to, že na moji osobní žádost odjeli jejich pracovníci čistit jinou ulici, když mne rušili při korekturách knihy.

Mé poděkování zaslouží také Mistr Kchung (Konfucius), Siddhártha Gautama (Buddha Šákjamuni), Ježíš Nazaretský (Kristus), Rajneesh Chandra Mohan Jain (Osho), Bedřich Engels, Karel Marx a Leonardo da Vinci, protože mne v mnohém při psaní knihy inspirovali.

DÍL PRVNÍ

JAK SE KAWA 9 DOSTAL Z PRALESA DO PŘÍSTAVU

A OD MATKY K OBCHODNÍKŮM S DĚTMI

Kawa 9 se narodil ve smíšené rodině Křováků a somálských kočovníků, která někdy před sto padesáti lety přestala kočovat, a tak označení kočovníci už je poněkud vyčpělé.

Několik kočovných rodin se uprostřed afrického pralesa rozhodlo skoncovat s věčným rajzováním od ničeho k ničemu a vystavělo si malou vesničku.

Bůh, první programátor světa, byl jistě se společenským vývojem této malé části lidstva spokojen, protože domov má být pevný a stabilní, a takovým se pod hustými korunami stromů afrického pralesa pro tuto malou skupinku lidí stal.

Obyvatelé vesničky nikdy nestonali, v zásadě předcházeli nemocem tím, že umřeli. Proto ve vesničce nebylo lékařů, pouze pár léčitelů, kteří nevěděli o léčení skoro nic, ale dovedně svou neznalost maskovali tancem, ječením a písněmi (občas se některý lehce nemocný pacient vyléčil díky tomu, že se vyděsil, jiný z vyděšení skonal, v obou případech byla nemoc úspěšně potlačena).

Chýše, v nichž rodiny spávaly, byly uplácané z bláta i z trusu zvířat a vyztužené větvemi a travou, takže každý déšť představoval pro kruhovité stavby se střechami z listů cosi jako generální úklid, po kterém bylo třeba vystavět vesnici znovu, protože jednotlivá stavení se díky přívalům vody roztekla a spojila s původní materií v jednu mazlavou prahmotu.

Naštěstí tu pršelo zhruba jednou za šest let, z čehož vyplývá perioda pravidelných generálních přestaveb, po nichž byla vesnice vždy nová (ne jako nová, ale opravdu nová).

Starý Kawa, který bydlel v jedné z největších chýší ve vesnici, považoval za hlavní otcovskou povinnost vůči svým dětem účastnit se při jejich početí. Děti měl v zásadě rád, zdálo se mu příjemné je dělat, jejich výživu a výchovu ovšem nechával plně na jejich matce, aby si úkoly rovnoměrně rozdělili.

Kawa 9 přišel na svět jako deváté dítě své matky a svého otce. Všichni jeho sourozenci se bez ohledu na pohlaví jmenovali Kawa a jejich rozlišovacím znakem bylo číslo za jménem.

Zmíněný Kawa měl ke jménu přidán rozlišovací znak devět, stejný znak měla i jedna z jeho starších sester, což vysvětlíme později.

Otce si malý Kawa moc neužil. Když byl ještě maličký, chodíval táta domů častěji. Přicházel zpravidla jednou za den, vyhnal z chýše všechny děti, za pět minut se najedl a zhruba deset minut si řešil s mámou nějaké mužské záležitosti, jak vždycky říkal při odchodu.

Dá se tedy říci, že byl doma v průměru patnáct minut denně a dětem se z toho času věnoval zhruba dvacet vteřin, když je vyhazoval z chýše.

Matka malého Kawy byla kdysi, když ještě rodila první děti, krásná žena. S každým dalším potomkem ale trochu odkvétala, a když se narodil Kawa 9, rozhodně ji nebylo možné označit za dívku v rozpuku, přestože jí bylo teprve dvacet pět let. Pravidelné plození potomka každý rok od dvanácti let věku nikomu na kráse nepřidá.

Svého manžela bezmezně obdivovala a ctila. Byla pyšná i na jeho pravidelné návštěvy doma, jiné ženy jí mohly jenom závidět a také záviděly.

Považovala to, v čem vždycky manželovi po jeho příchodu domů (a po slupnutí večeře) ochotně vyhověla, za druh domácí práce, a radovala se, že se při tom mohla věnovat sama sobě, což jindy nemohla, protože musela živit smečku nenasytných a ukřičených harantů.

Nebyla příliš vzdělaná, přesněji řečeno ani netušila, co to vzdělání je, a tak ji nikdy nenapadlo, že děti se jí rodí jedno za druhým právě pro to, co s ní její muž při návštěvách doma prováděl.

Ani on to s určitostí nevěděl, jenom tušil, a tak populační smršť v rodině přímo úměrně kopírovala jejich nevědomost a činorodost.

Aniž to ti lidé plně chápali, kupa jejich dětí byla výsledkem tvořivé přírodní síly, kterou ochotně projevovali navenek i dovnitř.

Starý Kawa ovšem, aby nedošlo k mýlce, nebyl žádný primitiv a představoval pro vesničany to samé, co v rozvinutějších zemích představují pro občany celé instituce nazývané akademie věd nebo univerzitní vědecká centra.

Jak se do takové pozice (samozřejmě ve vesnickém rozměru v pralese) otec malého Kawy 9 dostal? Jednoduše.

Nikdo neví, kde se ta závislost v otci vzala, ale byla tu. Propadl totiž sběratelské vášni, což bylo tady, pod neprostupnými korunami prastarých stromů uprostřed Afriky, cosi neslýchaného.

Vždycky se tu žilo ze dne na den, nikdo nic nehromadil, a kromě chýše (jejíž existence byla dočasná v závislosti na počasí) také nic nevlastnil.

Otec, tedy starý Kawa, sbíral hodiny a hodinky jakéhokoli druhu.

Nebylo to snadné, protože k nejbližším nalezištím hodin a hodinek to bylo velice daleko, muselo se pochodovat několik dnů neprostupnou džunglí.

To ovšem starého Kawu nemohlo odradit a vydával se na sběr hodinek bez ohledu na nebezpečí.

Občas přinesl domů náramkové hodinky i s rukou předchozího majitele, a to zejména v případech, kdy se mu nepodařilo rozluštit, jakým způsobem se rozepínalo to, co je drželo na ruce dotyčného.

Někdy dovlekl i velké nástěnné hodiny, když se mu podařilo objevit podivnou stavbu z kamene, která obvykle vypadala jako hranatá jeskyně. Dalo se do ní vlézt několika otvory a toho Kawa vždycky využil.

Tu a tam donesl do vesnice ze svých výprav i nějakou knihu. Knihy považoval pro život své vesnice za mimořádně důležité. Bezvadně hořely a představovaly moderní prostředek pro rychlé a bezpracné zakládání ohně.

Nikdo ve vesnici neuměl číst ani počítat, ani starý Kawa, ale kdesi při svých výpravách za hodinkami pochytil důležitou vědomost: Naučil se poznávat číslice od jedné do dvanácti. Pravda, na některých hodinkách bylo ještě pár dalších čísel, ale nic se nemá přehánět, usoudil, ještě by se mu mohla z hloubky dalšího poznání rozskočit hlava.

Dvanáct čísel mu pro normální život úplně stačilo, vždyť ostatní lidé ve vesnici neměli pro vyjádření čísla původně žádné přesnější slovo, zcela jim dostačovaly výrazy málo a moc.

Sčítat, odčítat, natož násobit či dělit, takové hlouposti nikdy nikdo nepotřeboval, pomyslil by si, kdyby tušil, že nějaké sčítání, odčítání, násobení či dělení existuje.

Ve vesnici se otec Kawy 9 těšil neobyčejné vážnosti, a když donesl hodiny nebo hodinky, které dokonce šly a nahlas tikaly, vesničané se v ohromení a úctě klaněli.

Netušili, k čemu ty stroje jsou, ale bylo nad slunce jasnější, že bohové jimi obdarovali starého Kawu proto, že si jej vyvolili jako nejchytřejšího ze všech lidí na světě.

Starý Kawa možná ve skutečnosti neznamenal téměř nic, ale pro svoji vesnici představoval opravdu celý svět, v tom bylo jeho postavení neochvějně pevné.

Tvářil se, že mu obdiv ostatních nijak neimponuje (to slovo neznal, ale jeho význam ano), ale občas se jím vnitřně kochal a zažíval při tom pocity až opojné radosti a pýchy.

A teď už se blížíme k odhalení prvních důvodů, kvůli kterým se malý Kawa (který se později, když vyrostl, dostal až do Prahy) jmenoval celým jménem Kawa 9.

Otec totiž pokaždé, když matka rodila, vzal do ruky jedny preferované velké hodiny, které se natahovaly malým stříbrným klíčkem. Tím klíčkem těsně před porodem několikrát otočil a cosi uvnitř hodin hned začalo tikat.

Ale to nebylo všechno.

Bohové obdařili všechny hodiny a hodinky zázračnou schopností – když se na jejich ručičky díval, vůbec se nehýbaly. Když ale odvrátil zrak a podíval se na hodinky až po chvíli, ukazovaly ručičky na jinou číslici než před chvílí. Byl to božský úkaz, který smrtelník mohl jen stěží chápat. A Kawa moc bohů respektoval, takže se pochopit ani nesnažil.

Co mu ovšem bylo zpočátku divné, to byl především fakt, že ručičky na každých hodinách ukazovaly v dané chvíli jinak, prostě mířily na jiné číslice. Vysvětloval si to tak, že každé hodiny sestrojil jiný bůh. Proto k porodům své ženy bral výhradně pokaždé ty jedny hodiny, které šly správně a pokaždé stejně, aby byl pořádek.

Řídil se tedy vůlí jednoho určitého boha, kterého tím pádem považoval za rodinného ochránce, i když vůbec netušil, jak se ten bůh jmenuje a jak vypadá.

No ale k věci.

Když manželka starého Kawy rodila, vždycky se nad ní sklonil a čekal, až z ní vypadne dítě. V té chvíli se podíval na číslici, na kterou alespoň přibližně ukazovala ta tenčí a delší ručička, a podle toho přidělil dítěti ke jménu číslo.

Sledování času bylo jedinou asistencí a pomocí, kterou manželce při porodu poskytoval.

Když se rodila Kawa 3, málem mu to manželka pokazila.

Dítě se v ní nějak zachytilo a zaseklo a nechtělo ven, musel proto manželce pořádně vynadat, protože se mu hodinky málem zastavily, než tu holčičku ze sebe konečně vytlačila. Navíc manželka křičela a Kawa se obával, že boha křik rozzlobí a on pohyb ručiček na hodinách zastaví navždy.

Naštěstí to dobře dopadlo, hodiny vydržely v chodu až do konce porodu, ale bylo to o fous.

Kawa 3 málem kvůli otálení matky prošvihla své správné jméno, ale bůh se nakonec slitoval a postaral o to, aby přidělení jména proběhlo správně.

Všechna nově narozená miminka v rodině starého Kawy tak byla požehnána božskou vůlí, protože bůh jim přidělil prostřednictvím hodinových ručiček správná čísla.

Hodiny, prostřednictvím kterých bohové sdělovali čísla dětí, měly obvykle dvě nebo tři ručičky. Té tlusté kratší si moc nevšímal, byla totiž líná a nikdy se moc neposunula, i když se na ni schválně dlouho nedíval.

Delší a tenčí, tu si oblíbil. Sice předstírala, že se nehýbá, ale když se na chvilku schválně otočil, a pak se znovu podíval, už byla jinde než před chvílí.

Některé hodiny měly ještě jednu tenoučkou ručičku, a ta byla nemocná a šílená, zmocnil se jí totiž zlý duch. Lítala pořád dokola, a než si stihl uvědomit, na které číslo ukazuje, už ukazovala na jiné.

Taková ručička mu vždy dělala starost, a pokud to bylo možné, opatrně ji ukroutil a zahodil, aby nekazila práci bohů.

Po takové opravě byly hodiny vždycky vyléčené a v pořádku.

***

Dokud byl Kawa 9 maličký, chodíval táta domů na svou obvyklou patnáctiminutovku denně. Ale jak Kawa 9 rostl, tátových návštěv ubývalo.

Nejdříve se jejich četnost snížila na šestkrát týdně, pak na pětkrát týdně, pak na čtyřikrát, třikrát, dvakrát, jednou, pak na jednou za čtrnáct dnů, jednou za tři týdny…

Nikdo ve vesnici sice neuměl počítat, ale to by malý Kawa 9 musel být padlý na hlavu, aby si nevšiml, že tátovy návštěvy doma řídnou.

Současně si Kawa 9 dobře všímal jiné věci – táta dlel pořád ve vesnici (pokud zrovna nebyl na obchodní výpravě pro nové hodinky, což se poznalo podle toho, že z chýše zmizela mačeta), ale místo za mámou chodil na návštěvy do chýší některých jiných žen, zpravidla mladších a krásnějších.

Malý Kawa to přičítal tomu, že máma už nevařila tak dobře jako dříve a táta se chodil raději najíst jinam.

Trochu se za to na mámu zlobil, protože i když mohl být vedle svého otce jenom ve chvílích, kdy ho vyhazoval z chýše, i ten okamžik stál za to.

Matku tak považoval za příčinu toho, že čím byl starší, tím méně měl možnost setkávat se se svým otcem.

Když byl Kawa 9 ještě miminko, stala se jeho máma módní ikonou celé vesnice.

Můžete se podivovat – jakápak módní ikona, když ve vesnici všichni chodili nazí a oblečení si nikdy v životě nedokázali ani představit? Přihodilo se to tak:

Jakýsi misionář kterési církve, o níž dosud ve vesnici nikdo neslyšel (nikdo ani netušil, co to církev je), objevil při své humanitární cestě domorodou vesnici, přesně tu, ve které žil Kawa 9.

Zajásal, protože na první pohled poznal, že zdejší lidé vlastně vůbec nebyli ještě lidmi, ale pouhými primáty bez jakéhokoliv zušlechtění. Nedisponovali vírou a nevyužívali nic z výdobytků rozvinuté moderní civilizace.

Zaradoval se tedy nad příležitostí (kterou mu Hospodin poskytl) ukázat primátům své schopnosti a dovednosti a neutěšenou existenci divochů od základu změnit v život ve víře a lásce člověka k člověku.

Domorodci byli nedůvěřiví až běda, jen obtížně s nimi navazoval kontakt, ale nakonec se mu to po celodenní námaze povedlo, i když se musel velice přemáhat.

Zdejší nahota jej tolik pohoršovala! Neustále se obracel k Hospodinu s prosbou za odpuštění, když jeho zrak tu a tam spočinul na některých intimních partiích zdejších obyvatel, a on mu ten jeho zrak tak nějak proti jeho vůli spočíval na nahotě primátů skoro pořád.

Jak by ne, když v Evropě té doby už jenom nahý kotníček dámy vzbuzoval u některých puritánů pohoršení a u jiných vzrušení (u některých obojí v jednom).

Šlo o první polovinu dvacátého století a vyšší společnost alespoň navenek dodržovala nejenom puritánské mravy, ale i velice striktní morální zásady.

Naštěstí se v pralese rychle stmívalo a s rostoucí tmou pohledů, pokušení, nemravnosti i vzrušení ubývalo.

„Já vám něco ukážu,“ gestikuloval na domorodce a mával při tom rukama nad hlavou.

Má na ruce hodinky, uvědomila si máma nedávno narozeného Kawy 9.

„On musí být hodně chytrý člověk, skoro jako tvůj táta. Podívej, i tohoto podivného člověka bohové obdařili vzácnou věcí,“ pošeptala užasle do ucha miminku, které zrovna kojila.

„Jenom kdyby nebyl celý plesnivý,“ zatřásla se odporem, protože kůže toho člověka byla nezdravě skvrnitá a k tomu skoro bílá. Kdo ví, jestli je to normální člověk, přemítala. Nebo takhle vypadají bohové?

Co když jejího manžela přišel navštívit sám nejvyšší bůh?

Humanitární pracovník, omylem považovaný za boha, zatím natáhl mezi dva stromy plátno, postavil na padlý kmen promítačku a zapojil jakýsi hlučící agregát (malý přenosný naftový elektrický generátor).

Zvuk byl tak odpuzující, že všichni vesničané se hned utekli poschovávat do okolních křovin. Ale pak se stal zázrak!

Na plátně se začaly procházet postavy, byl na něm najednou celý svět ve světě! A všichni ti lidé na tom plátně byli stejně plesnivě bílí jako ten muž, co je přišel navštívit. I když byl film černobílý, nebylo možno se splést.

Vesničani nemohli úžasem popadnout dech, vykukovali bázlivě za kmeny stromů, vystrkovali nosy z křovin a pomalu se trousili zpátky. Vykřikovali úžasem, protože viděli něco, co mohou vidět jenom bohové!

Zdálo se být jisté, že plesnivý muž byl opravdu sám bůh, protože klidně stvořil před jejich očima nový svět plný podivných lidí a vdechl jim ke všemu život.

No jistě! Přišel sem proto, že starý Kawa měl s bohy ty nejlepší vztahy!

Jako na potvoru byl ovšem starý Kawa zrovna teď kdesi daleko na obchodní výpravě. Jako nejchytřejší muž ve vesnici a ten, který rozmlouvá s bohy a dostává od nich hodiny, by jistě znal odpověď, jak s dotyčným bohem jednat, aby se neurazil.

Starý Kawa navštěvoval bohy často, a tentokrát bůh na oplátku přišel navštívit zase starého Kawu! Nemohlo tomu být jinak.

Asi bych mu měla něco dát, tak se to sluší a patří, starý Kawa přece také dostává od bohů hodiny, napadlo ji, ale nemohla odtrhnout oči od plátna.

Stála tam jakási plesnivá žena, vypadala opravdu příšerně, a trhala si jakýmsi blyštivým nástrojem chloupky z obočí. Když si vyškubla i poslední chlup, vzala nějaké dřívko a nakreslila si nad oči obočí nové. Jak jen jí to najednou slušelo!

Tohle nesmím zapomenout, řekla si a opravdu si všechno dobře zapamatovala.

Díky své dobré paměti se zakrátko stala módní ikonou ve vesnici, jak jsem už předeslal.

***

Starý Kawa se vracel z obchodní výpravy domů a mrzutě odfrkoval.

Tentokrát nebyl úspěšný, ba co víc, když se snažil vloupat do kamenné chýše, kde měl vyhlédnuté krásné velké nástěnné hodiny, objevil se najednou v jedné díře (okně) stín s dlouhou palicí, z té palice vyšlehl plamen, ozvala se dunivá rána a Kawa dostal do levé ruky prudký úder, až se bolestí i leknutím natáhl na zem.

Chytil se za ruku a bolestí zaječel tak, že se široko daleko rozštěkalo opravdu hodně psů (neměl je rád, bál se jich ze všech zvířat na světě nejvíc).

Ze tmy se na něj vyřítili dva velcí hafani, musel tedy rychle vyskočit a utíkat.

Slyšel, jak někdo volá: „Sežerte ho, Křováka zasranýho,“ ale vůbec těm slovům nerozuměl. Domníval se, že muž volá ty dva obrovské psy zpátky k sobě, aby mu, zoufale utíkajícímu s krvácející rukou, neublížili, ale zvířata svého pána vůbec neposlouchala a vypadalo to, že Kawa jimi bude nakonec nejen pokousán, ale i roztrhán a sežrán.

Vtom se ozvala další dunivá rána. Přišlo to odněkud zleva, ale Kawa tentokrát trefen nebyl, naopak, jeden z psů zavyl a udělal kotrmelec.

„Parchante zlodějskej křováckej,“ křičel jakýsi další člověk z domu, který stál jenom kousek od stavení, ze kterého se střílelo před chvílí, „ulovím tě, smradlavý prase, zdechni, zmetku,“ ale opakoval to jenom do chvíle, než se oba psi, jeden zdravý a druhý postřelený, rozhodli nechat Křováka Křovákem a dát jasně najevo sousedovi, že střílet na sebe rozhodně nenechají bez odezvy (nemohli vědět, že ve skutečnosti mířil na Kawu, jenom se špatně trefil).

Z lovce se stal lovený. Psi se na něho vrhli, a když zoufale ječel: „Bože!“ jako na potvoru žádný z bohů nedával zrovna pozor, a tak mu ani nemohl pomoci.

Starý Kawa se tedy belhal domů s prostřelenou rukou a náladou pod psa, ale v relativním bezpečí, protože dvě útočící bestie byly pryč a měly dost své práce jinde.

Rozhodl se, že tentokrát zamíří do chýše své vlastní manželky, která ze všech jeho žen nejlépe vařila, měla pro jeho bolesti nejhlubší pochopení a disponovala i léčitelskými schopnostmi.

Ženy v jiných chýších, které obšťastňoval, kdykoli mohl, považoval za nevlastní manželky, a jak dobře věděl, vlastní je vlastní, a když na to přijde, vlastní je nakonec vždycky nejlepší. Sice jak na co, ale na prostřelenou ruku a prázdný žaludek určitě.

Když se po útrpném pochodu dostal až k vesnici, nevěřil vlastním očím. Mezi dvěma stromy byla natažena bělostná kůže, nebo co, a na ní bohové ukazovali lidem z vesnice svůj vlastní svět!

Pohybovali se, jako by byli živí, dokonce otvírali ústa a gestikulovali, a přitom vypadali jako své vlastní stíny. Ale museli být živí, jinak by se přeci nemohli pohybovat!

Rázem zapomněl na bolest ruky a rozběhl se. Vesnici navštívili bohové a on, nejchytřejší muž, u toho nebyl!

Ve chvíli, kdy Kawa už už přibíhal k hlučící promítačce, zvedl humanitární pracovník ruce k nebi a tiše drmolil: „Vidíš, Bože, jak jsou tyto zaostalé bytosti připraveny přijmout svátost prostřednictvím mé ruky? Stačil mi den a už mi plně důvěřují! Poskytni mi požehnání a dej mým rukám sílu, abych, než se s tebou setkám –“

Doříci větu už ale nestihl.

Starý Kawa, který doběhl na pár kroků od něho, spatřil cosi, co mu zcela zatemnilo rozum. Vášeň je vášeň a sběratelství je sběratelství.

Na zápěstí humanitárního pracovníka se totiž zablýskly hodinky (dostal je od biskupa Ignáce Poltieriho pro štěstí).

Misionářova ruka se vztyčila na špatném místě, a k tomu i ve špatnou dobu. Bůh s tím neměl nic společného, kdyby měl, jistě by nic takového nepřipustil.

Kawa sevřel ve zdravé ruce mačetu, rozmáchl se a ostře sekl.

Ozval se zvuk, jako když někdo šlápne v lese na suchou větev.

Kawa nepřemýšlel, jestli před ním stojí bůh, nebo člověk. Dotyčný měl na ruce hodinky a takovou obchodní příležitost si nemohl nechat ujít.

Nikdo ve vesnici nevěděl, co udělat s mrtvým plesnivým mužem a s jeho věcmi.

Lidé poznali, že cizí muž se za boha jenom vydával, jinak by totiž nemohl zemřít – bohové se nerodí ani neumírají, prostě jsou, a jestli tento muž umřel, nemohl být bohem.

Důkazem bylo, že božský svět na plátně existoval už jenom chvilku po smrti plesnivého muže a pak zmizel.

Světlo svítilo na plátno o něco déle, ale zůstalo bez obrazů. Falešní bohové světlo opustili, odešli z něj domů, o tom nemohlo být pochyb. Po dlouhé chvíli zmlknul i rachotící stroj, a když zmlkl, zhaslo i světlo a nastal konec.

„A je to,“ řekl Kawa a uvědomil si, že musí jako nejchytřejší muž ve vesnici učinit rozhodnutí, aby nepřišel o své postavení.

„Bohové šli spát a vy běžte taky.“

Nebylo to úplně převratné rozhodnutí, ale lepší ho v tu chvíli nenapadlo.

Malý Kawa byl v té době ještě miminko, ale kdyby byl větší, mohl by vidět, jak jeho máma zkušeně ovázala tátovi zraněnou ruku tenkou liánou a pak ho starostlivě nakrmila.

Pak se táta zvedl a šel si do jiné chýše vyřídit nějaké mužské věci, přestože v té době si je ještě i s mámou vyřizoval skoro každý den.

Máma byla ráda, že zmizel, protože měla ještě v živé paměti, co se dělo na tom plátně, které humanitární pracovník natáhl mezi dva stromy a na němž bohové ukazovali nějaký cizí tajemný svět. Kdyby po ní chtěl táta domácí práci s těmi jeho věčnými mužskými věcmi, možná by pak na ně zapomněla.

Naštěstí byl pryč a mohla se pustit do díla. Brala si jeden chloupek na obočí po druhém mezi nehty a trhala je. Některý šel vytrhnout hůř a některý lépe. Nakonec se jí podařilo vyrvat si je všechny, i když to ukrutně bolelo.

V chýši udržovala dosud jenom malý oheň, ale teď přiložila, aby lépe viděla.

Otočila největší hodiny, které její muž odkudsi přitáhl, a zvědavě se na sebe dívala jako do zrcadla.

Její geniální manžel jí to kouzlo ukázal už dávno, a přestože se zprvu divila, jak může být tady a současně i tam v těch hodinách, po čase pochopila, že je to pořád jenom ona sama, že ta lesklá strana hodin ji umí nějakým kouzlem vymalovat, jako by byla živá, a ona se mohla pozorovat zvenčí.

Rozmíchala si na dlani prstem trochu bláta, smísila ho s čerstvým popelem, pak do té temné pasty namočila klacík a v místě, kde si předtím vyškubala obočí, si nakreslila nové.

Poprvé, podruhé, potřetí, přetírala si to místo několikrát, ale nic se nedělo.

Přitom božské plesnivé ženě na plátně to tak moc slušelo! Proč jí to nešlo? Že by si mohli na obličej malovat obočí jenom bohové a lidem byla taková věc odepřena?

Otřela si dlaň o stehno a přemýšlela.

Myšlení pro ni byla naprosto nezvyklá činnost, protože pudové chování tady v džungli zcela dostačovalo k přežití a nadměrného užívání mozku nebylo třeba.

Duševní práce ji ovšem vyčerpávala, a proto se za chvíli cítila velmi unaveně.

Zkontrolovala děti, jestli už spí, a protože se jí zdálo, že jsou všechny (přesně spočítat je nemohla, neboť neuměla čísla), lehla si a snažila se usnout.

Jenomže pořád musela myslet na to, proč bohyně mohla a ona nemůže. Copak lidé nemohou být stejně krásní jako bohové?

Vzdychla, zavřela oči a přestala přemýšlet. A vtom ji to napadlo! Z té převratné myšlenky se úplně zpotila a současně nadšeně vyjekla. Konečně si připadala alespoň přibližně tak chytrá jako její manžel.

Přece na černé kůži nemůže být vidět černé bláto!

Vyskočila a strčila prst do hromádky jemného popela uprostřed chýše. Byl ještě teplý, ale byl hlavně šedavě bílý.

Na dlani rozmíchala popel s kapkou slin a mnula ho tak dlouho, až prach s vodou uhnětla do šedavého těsta. Spokojeně našpulila rty, několikrát do těsta opět plivla a následně ho ještě chvíli hnětla.

Pak otočila hodiny lesklou stranou k sobě a opatrně si tou našedlou lepivou bílou hmotou nakreslila obočí. Bylo to nádherné! Teď vypadala konečně jako bohyně a také se tak cítila.

Když vyšla druhý den mezi obyvatele vesnice, nejdříve trpěla pod palbou posměšků, ale pak kterousi ženu napadlo, že by to mohla zkusit se svým obočím také, a pak to udělaly další a další ženy…

Všechny se chtěly líbit a jedna toužila být krásnější než druhá.

Kdyby byl humanitární pracovník ještě naživu, jistě by se zaradoval, že mezi domorodce díky jeho usilovnosti proniklo cosi z rozvinuté západní civilizace (móda) a že se to ujalo!

Máma Kawy 9 se stala ve vesnici módní ikonou, jak jsem už řekl, a všechny rozumné a ctižádostivé ženy ji napodobovaly, jako by byla opravdová bohyně.

Jak jenom vypadaly úžasně, když se zbavily chlupatých štětin nad očima a místo nich si namalovaly bílá obloukovitá obočí!

Civilizace vykonala své a pozvedla rázem život ve vesnici na vyšší úroveň.

Humanitární pracovník či misionář, jak chcete, pokud se díval odněkud shora z nebe, prostě musel být spokojen – šlo o malý krůček vpřed, ale přece jenom o pokrok… Vždyť domorodci po staletí žili pořád stejně jako v době kamenné a vůbec se nevyvíjeli. Nyní došlo ke změně!

Hloupé a nectižádostivé ženy, které manželku starého Kawy hned nenapodobily, se propadly společenským žebříčkem až tam… víte kam.

A kdo se propadne ve společnosti na dno, jenom obtížně se hrabe nahoru, to platí mezi lidmi úplně všude, v divoké džungli stejně jako uprostřed newyorského Manhattanu.

Teď poznámka mimo vlastní příběh.

V roce 2015 (tedy asi o osmdesát let později, než se odehrávalo to, o čem vyprávím) obdržela profesorka Catherine Mookejee, Ph.D., z Univerzity Utah, která zkoumala lidskou populaci v jedné dosud civilizací nedotčené africké vesnici, Nobelovu cenu za své celoživotní dílo, v němž podrobila systematickému výzkumu tzv. černý lid bílých obočí.

Na základě přísně vědecky analyzovaných faktů, zabývajících se unitivními procesy původních obyvatel Afriky a jejich sklonem zacházet s vrcholnými mystickými prostředky, došla k závěru, že jde o 6358 let starý rituál, vyjadřující experienciální vnímání reality individuální lidskou bytostí.

Doložila tím, že lidé již tisíce let před Kristem hluboce přemítali o neúplnosti a pomíjivosti světa a vyjadřovali svými bílými obočími původní stav nerozlišené jednoty, duchovní cestu a představu Stvoření.

Obočí tedy vyjadřovalo spirituální tradici konečného cíle duchovního hledání i splynutí a sjednocení transcendentních dimenzí.

Profesorka prokázala, že lid bílých obočí měl a má neobyčejně hluboké a fascinující znalosti filozofie, fyziky, matematiky, astronomie a biologie, které v mnohém převyšují úroveň dnešního vědeckého poznání, a svým neortodoxním způsobem vyjádřil prostřednictvím bílých obočí vztah lidské populace k Universu, které jej přesahuje.

Kdyby se o závěrech vědkyně dozvěděla manželka starého Kawy, jistě by kroutila hlavou, protože právě ona sama byla před pár desítkami let tvůrkyní nové módy, aniž tušila, co je to unitivní proces či experienciální vnímání reality.

Ve skutečnosti kroutit hlavou nemohla, protože by slovům vědkyně nerozuměla. Šlo o vědecké termíny, kterým běžní lidé nerozumí a které odlišují vědce od obyčejných lidí.

Nicméně věda zaznamenala další pokrok a obohatila světovou pokladnici vědění novými analytickými vědeckými poznatky, na jejichž pevných základech je budována rozvinutá lidská společnost.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

DÍL PRVNÍ JAK SE KAWA 9 DOSTAL Z PRALESA DO PŘÍSTAVU A OD MATKY K OBCHODNÍKŮM S DĚTMI