Copyright © Hana Whitton, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Hana Whitton, 2015

Redakční úprava Otilie Grezlová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Waňkowská

e-mail: dagmar.wankowska@palmknihy.cz

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o.,

Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN Pdf 978-80-7543-033-5

ISBN ePub 978-80-7543-034-2

ISBN mobi 978-80-7543-035-9

ISBN 978-80-7466-949-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

I.

Kunhuta Uherská rozechvěle svírala v dlouhých štíhlých prstech vyšívaný šátek a přistoupila ještě o něco blíž k pootevřeným dveřím, opatrně, aby ji Béla IV. ani Přemysl Otakar II. nezahlédli.

Mohla být sice vnučka uherského krále Bély IV., to však neměnilo nic na smutné skutečnosti, že právě jeho porazil Přemysl Otakar II. v bitvě u Kressenbrunnu. Věděla, že se její královský dědeček Béla rozhodl zpečetit krvavě vykoupený mír s českým králem sňatkem s některou z uherských princezen, a byla přesvědčená, že tou vyvolenou nevěstou bude ona.

Toužila po tom od okamžiku, kdy Přemysla Otakara poprvé zahlédla – byl vysoký a urostlý, měl hezké výrazné rysy, prostě pravý rytíř. Která by se také nechtěla provdat za vítěze, i když porazil jejího vlastního dědečka?

Jsem přece mladá a krásná, musel si přijet pro mne, usmála se sebevědomě.

„Nepřišel jsem k tobě jako vítěz, který si diktuje podmínky, ale jako prosebník,“ řekl český král Bélovi a zlehka, pouhým náznakem, se mu uklonil. „Chci tě požádat o ruku tvé dcery Markéty.“

Kunhuta se probudila vlastním výkřikem a zprudka se posadila na lůžku. Tenhle hrozný sen, který jí připomínal dávné ponížení, ji nepřestával pronásledovat ani po létech.

Český král Přemysl Otakar II. tehdy nepřišel požádat o její ruku, neboť se ucházel o její tetu Markétu, ženu nevídané krásy a nebývalé inteligence, i když byla mnohem starší než ona, půvabná mladičká Kunhuta.

Markéta však měla v životě mnohem vyšší cíle než manželství a vítěze od Kressenbrunnu hrdě odmítla.

Z nouze přišla na řadu ona, Kunhuta.

Přejela si nyní po zpocené tváři, jako by chtěla zahnat tu ponižující vzpomínku. I tentokrát to bylo marné. Vrátila se nezvána, a jako by ji přenesla zpátky do komnat královského paláce jejího dědečka, uherského krále Bély.

I tehdy měla tvář orosenou potem, ale nezpůsobilo to jenom napětí, které pociťovala, nýbrž také dusné vedro, jež se tehdy vznášelo nad Stoličným Bělehradem. Bylo tam tenkrát k zalknutí, a proto nechali dveře všude otevřené, aby alespoň průvan osvěžil těžký vzduch v komnatách, než tak učiní hrozící letní bouřka.

Nepozorovaně proklouzla až za dveře jídelny, v níž hostil dědeček vzácného hosta, vítěze od Kressenbrunnu. Ostatní spolustolovníky už dávno propustili, stejně jako služebnictvo, a teď seděli u džbánu vína, každý s pohárem v ruce.

Byla zvědavá na toho cizince, o němž se všude mluvilo a kterého ona zatím zahlédla pouze letmo. Český král Přemysl Otakar II. vyšel vítězně z bitvy u Kressenbrunnu a mohl si diktovat podmínky. Porazil uherského krále Bélu i jeho syna Štěpána, který uherské vojsko do té osudné bitvy na březích řeky Moravy vedl. Získal opět Štýrsko, ale to mu nestačilo. Chtěl ruku některé z uherských princezen. Béla to věděl a byl tomu celkem nakloněný, protože se podobným sňatkem upevní nejistý mír.

Budu to jistě já, usoudila Kunhuta. To já se stanu českou královnou!

Praha je prý krásné město, zasnila se. Snad krásnější než Kyjev.

Tam se narodila, ale vůbec si na něj nepamatuje, protože její rodina odtamtud prchla před mongolským vpádem.

Královský dědeček Béla jim sice poskytl střechu nad hlavou, ale Kunhuta se v Uhrách jako doma nikdy příliš necítila. Byla tu vždy na druhém místě.

Co si budu nalhávat, pomyslela si sebekriticky. Na druhém místě se tady cítím hlavně proto, že mne zastiňuje moje teta Markéta Uherská.

Je krásná a hrdá. Chytrá a vzdělaná. A má vysoké ideály, mezi něž manželství nepatří.

Zaplašila rychle podobné myšlenky a přikradla se blíž za křídlo otevřených dveří, aby dobře slyšela.

„Nepřišel jsem k tobě jako vítěz, který si diktuje podmínky, ale jako prosebník,“ řekl český král Přemysl Otakar II.

Kunhuta se neudržela a opatrně vyhlédla zpoza dveří.

Přemysl Otakar nebyl žádný mladíček, byl jistě o deset let starší než ona, ale tím ji přitahoval snad ještě víc. V opálené tváři se mu kolem tmavých jiskrných očí rýsovaly drobné vrásky, ale hustou hřívu tmavých vlasů dosud neprotkala jediná stříbrná nitka. Natáhl se nyní po poháru s vínem a sevřel jej silnými prsty. Opálený hřbet ruky mu zdobily drobné zlatavé chloupky. Kunhutě připomněly vzácný filigrán.

Projel jí slastný pocit, dosud nepoznaná žhavá vlna. Bylo to sice příjemné, ale současně zneklidňující.

Jaké to asi bude, až mne těma svýma silnýma rukama polaská, pomyslela si.

Přivřela oči a ta opojná vlna se vrátila.

Teď, jistě teď požádá dědečka Bélu o mou ruku. Musí! zadoufala.

„Tvá slova mne udivují! Můžeš mít přece všechno, nač ukážeš, pane, vždyť jsi vítěz!“ užasl Béla a Kunhutě neuniklo, že českého krále neoslovil Milosti nebo Veličenstvo, jak by se slušelo. Proti Bélovi byl český král pořád ještě nedochůdče, které ho sice mohlo porazit u Kressenbrunnu, ale jemu, Bélovi, to na královském majestátu neubralo ani v nejmenším.

„Po něčem nelze jen tak natáhnout ruku a vzít si to,“ namítl Přemysl Otakar. Usmíval se sice, ale oči měl vážné. „Jsou věci, kterých se nelze jen tak zmocnit.“

„Tvá slova jsou moudrá,“ prohodil nezávazně Béla a zostražitěl.

„Ach, nebudu chodit kolem horké kaše!“ mávl Přemysl Otakar netrpělivě rukou. „Jak víš, mluvili jsme o tom, že přátelský mír, který jsme po Kressenbrunnu uzavřeli, ještě upevníme. Zpečetíme ho manželským poutem.“

Béla přikývl, avšak vztyčil přitom výstražně ukazovák. „To jistě. Ale nejdřív, tedy než přikročíme k dalšímu… nejdřív bys mi měl vysvětlit, jak se to vlastně má s tebou a tvou chotí Markétou Babenberskou.“ Béla to věděl moc dobře, ale chtěl to slyšet z Otakarových úst. Špehové už dávno donesli Bélovi zprávu, že je Otakarovo věkově nerovné manželství s Markétou Babenberskou rozloučeno. Uherský král o tom byl zpraven dřív, než se to stalo veřejným tajemstvím u všech královských dvorů. Tu stařenu si tenhle chytrý český král vzal jen pro její rakouské državy. Dědice mu samozřejmě nedala, ani nemohla, žádný div, že se chtěl manželského závazku zbavit.

„To manželství je rozloučeno. Mohu to doložit, budeš-lisi přát. Musel jsem něco udělat, takhle to dál už nešlo. Markéta… nedala mi dědice. Neporodila mi syna.“ Přemysl Otakar se zahleděl na pohár, aby se vyhnul Bélovu upřenému pohledu. O téhle věci se mu mluvilo jen těžce. Bylo mu jasné, že ho chce poražený král Béla potýrat.

„A co Anežka z Kuenringu? Jak se to má s ní?“ otázal se Béla zpříma. Otakarovo manželství s Markétou bylo u konce a Markéta patrně nemohla představovat osobní ani mocenskou hrozbu, ovšem s Otakarovou milostnicí Anežkou to mohlo být na pováženou. A nejen proto, že politický vliv Kuenringů, rodu, z něhož pocházela, se nedal přehlížet.

Béla byl totiž přesvědčený, že Otakar Anežku skutečně miluje. Byla krásná, okouzlující – a dala mu dědice. Otakar dlouho usiloval, aby papež uznal ty nemanželské parchanty za právoplatné dědice a následníky trůnu. To platilo zejména v případě syna Mikuláše. Neuspěl však.

Jen legitimitu původu pro ně nakonec získal, ne však právo na trůn pro levobočka Mikuláše. Směli mu prý také říkat „otče“, to bylo ale vše.

Tohle je hlavní důvod, proč se nyní honem poohlíží po urozené nevěstě z královského rodu! Nějakými řečičkami o zpečetění míru sňatkem ho neopije, ne jeho, uherského krále Bélu.

Nejdříve musí skončit ten konkubinát s Anežkou, teprve pak může být řeč o manželství s některou z uherských princezen.

„Anežka… odešla s doprovodem Markéty Babenberské. Opustila pražský dvůr, aby nadále dělala společnost své paní,“ řekl Přemysl Otakar. Slova mu splývala ze rtů jen ztěžka a po tváři mu přelétl posmutnělý stín.

Kunhuta tu scénu pozorovala se zatajeným dechem. O podobných věcech se nikdy otevřeně nemluvilo. Rychle si přitiskla ruku na ústa, aby se neprozradila výkřikem.

Možná ji pořád miluje, pomyslela si. Možná dosud miluje tu okouzlující dvorní dámu své staré manželky Markéty.

Ta myšlenka ji znepokojila pouze nakrátko. Hrdě vztyčila hlavu a bojovně vystrčila drobnou bradičku. V mé náruči na ni zapomene! I já mu dám dědice, i já mu porodím jednou syny! Jenže ti budou legitimní, z manželského lože, a nikdo se neodváží zpochybňovat jejich právo na královský trůn.

„Dobrá tedy,“ ozval se Béla po chvíli a Kunhuta se opět dychtivě naklonila ke dveřím. „Zdá se, že v cestě do tvého nového manželského svazku už nestojí žádné překážky.“

„To opravdu ne,“ přikývl Otakar. „Jinak bych se tě neodvážil požádat o ruku tvé dcery Markéty.“

Kunhuta si ve zděšeném úžasu znovu přitiskla dlaň na ústa, aby potlačila další výkřik, tentokrát zoufalý.

Markétu si chce Přemysl Otakar vzít! Ne ji, krásnou mladou Kunhutu!

Podlaha jako by se s trochu zahoupala a před očima se jí nakrátko zatmělo. V mžiku zapudila slabost uniknout té zraňující pravdě do mdlob a přinutila se naslouchat dál.

„Chápu tvou volbu, Otakare, ale… Markéta si tě nevezme. Nikdy.“ Uherský král Béla IV. pronesl ta slova s nezastíraným zadostiučiněním. V bitvě mohl český král vyhrát, v lásce se mu však dostane porážky. Ještě se uvidí, kdo se od Kressenbrunnu vrátí jako skutečný vítěz! „Nehledá totiž štěstí po boku pozemského ženicha.“

„Zbožnost princezny Markéty je všeobecně známá, stejně jako její touha vstoupit do řádu namísto do manželství. Ctím to vše, ale… přednedávnem se přece mluvilo o jejím zasnoubení a dokonce možném sňatku,“ namítl Otakar a v hlase mu zaznělo zklamání.

Béla jen bezmocně pokrčil rameny. „Právě že jen mluvilo. Nikdy k žádnému zasnoubení nedošlo, i když neměla o nabídky nouzi. Markéta si to nepřála. Nechce se vdát. A já, jistě stejně jako ty, ctím její rozhodnutí vydat se po cestě, která je určitě mnohem náročnější než manželství.“

„Ale přesto…“

„Sám jsi před chvílí řekl, pane, že po něčem nelze jen tak natáhnout ruku a vzít si to. To platí zejména o lásce. A platí to i o mé dceři Markétě. Nemohu ji nutit k něčemu, co si nepřeje.“ Po pravdě ani nechci. Tahle slova sice Béla neřekl, ale Otakar si je mohl přečíst z jeho tváře.

„Mohu si s ní… o tomhle všem promluvit? Mezi čtyřma očima?“ Přemysl Otakar nedokázal skrýt zklamání. Nebyl zvyklý, že by se mu něco odpíralo. Kdysi se postavil dokonce i vlastnímu otci, aby prosadil svůj názor a své záměry. Markéta Uherská ho doslova uhranula. Anežku z Kuenringu měl rád, i když se jejich vztah po létech pohodlného soužití začínal nebezpečně podobat poněkud únavnému manželskému stereotypu. Viděl v ní teď hlavně matku svých dětí, a proto si jí vážil. Ale s Markétou… s uherskou princeznou Markétou to bylo něco úplně jiného. Jako by do něj z čistého nebe udeřil blesk a navždy změnil jeho život. Zamiloval se do ní tak, až to hraničilo s posedlostí.

Béla se usmál téměř shovívavě. Jeho dcera Markéta odmítla už řadu urozených nápadníků a tenhle vítěz od Kressenbrunnu nebude výjimkou. „Bránit ti v tom nemohu, Otakare. Ale říkám ti, že Markéta se už pevně rozhodla. Oznámila mi, že by ztratila navždy duši, provdat se za pozemského ženicha. Už dávno se odevzdala tomu nebeskému.“

To Kunhutě stačilo. Vrhla poslední pohled do hodovní síně. Dědečkovi Bélovi pohrával na tváři vítězoslavný úsměv, zato český král svíral svůj pohár tak pevně, až mu klouby na opálené ruce zbělely.

Na nic už nečekala, otočila se na patě a zamířila rychlým krokem do chodby.

Do běhu se však dala teprve tehdy, když si byla jistá, že její spěšné kroky v hodovní síni nezaslechnou.

Přibouchla za sebou s pořádným prásknutím dveře své komnaty a vrhla se na lůžko.

Dvorní dáma Ester, hezká dvacetiletá dívka z urozené šlechtické rodiny, jen s povzdechem zatáhla kolem Kunhutina lůžka závěsy, když na ni její paní křikla: „S nikým nechci mluvit! Nikoho nepřijímám! Nikoho! To platí pro všechny!“

Ještě toho večera si však pro Kunhutu poslal dědeček a ona byla Ester vděčná, že jí ten pošetilý příkaz nepřipomněla.

Uherský král Béla IV. jí oznámil, že je jeho přáním, aby se provdala za českého krále Přemysla Otakara II.

Udatný český král, ten oslavovaný vítěz od Kressenbrunnu, dostal od mé tetičky Markéty košem, nezdržela se tehdy Kunhuta v duchu úsměšku. To mu patří!

Navenek si však zachovala důstojnost. Muži, pomyslela si opovržlivě, se domnívají, že pouze oni dokážou hrát ty své mocenské hry. Však já jim ještě ukážu!

Bylo jí jasné, že Otakarovu nabídku odmítnout nemůže. Béla IV. byl sice její dědeček a měl ji podle všeho ze všech vnoučat nejraději, jenže byl také uherský král. Nejednou už dokázal, že dovede být tvrdý i k vlastní rodině. Politické zájmy u něj stály vždy na prvním místě a rodina se jim musela podřídit.

Provdá se za Přemysla Otakara, ale tahle hra se pak bude hrát podle jejích pravidel, rozhodla se.

Přikývla tedy na dědečkova slova a cudně sklopila oči. Otakar mohl nastotisíckrát vyhrát u Kressenbrunnu, pomyslela si, ale z téhle bitvy vyjdu vítězně já.

Za Přemysla Otakara se provdala 25. října 1261 a v prosinci se konala její okázalá korunovace českou královnou. Do Prahy se sjel výkvět urozené Evropy.

V té době už Kunhuta věděla, že pomyslnou bitvu s Otakarem prohrála. Porazil ji snadno, podobně jako tenkrát dědečka Bélu u Kressenbrunnu.

Kunhuta se totiž do svého manžela zamilovala.

Znovu si přejela dlaní po tváři, tentokrát aby nadobro zahnala vlezlé vzpomínky, které se obvykle vracívaly s tím opakujícím se snem.

Potom se rozhlédla kolem sebe, jako by teprve nyní procitala z hlubokého spánku.

Její komnata připomínala spíš vězeňskou kobku. Úzká okénka až vysoko u stropu vypadala jako střílny.

Přemysl Otakar II. se domníval, že zvítězí i v bitvě na Moravském poli. Ta se mu ale stala osudnou. Skončila porážkou a on v ní zahynul.

A ji, ovdovělou královnu Kunhutu, odvezli i se synem Václavem sem, na hrad Bezděz. Prý kvůli jejich vlastnímu bezpečí, jak tvrdil Ota V. Braniborský, činící si nárok na Václavovo poručnictví. Snad proto je tady pro jistotu vsadili do Velké věže.

Taková ironie! Vždyť tenhle výstavný a hlavně nedobytný hrad založil právě její královský choť Přemysl Otakar. Se stavbou začal tři roky po jejich svatbě a stačil ji dokončit před svou osudnou porážkou. Bezděz – to byla jeho chlouba.

Braniboři, kteří je tu na příkaz Oty V. Braniborského věznili, jim mohli přidělit důstojnější ubytování, protože Bezděz se skutečně pyšnil komnatami hodnými krále a jeho rodiny. Ale nestalo se tak.

Věděla moc dobře, že internace na Bezdězu je trest. Trest za její hrdou vzpurnost. Nepoddala se, nesklonila hlavu, chovala se dál jako královna, kterou také byla.

Musela tak jednat, musela si udržet pravomoci královny. To kvůli Václavovi. Jejím jediným posláním nyní bylo zachránit dědičný královský trůn pro jediného syna. To on se stane českým krále, nikdo jiný!

Kunhuta ztěžka vstala a dovlekla se k silné zdi. Opatrně po ní přejela oblými bříšky štíhlých prstů, jako by se chtěla přesvědčit, že nesní a že se skutečně nachází ve Velké věži. Hrubé kameny byly opocené lepkavým, ledovým vlhkem. Přitiskla rozpálené čelo k jednomu z těch nepravidelných kvádrů.

Jak se tohle vůbec mohlo stát? Jak k tomu vlastně mohlo dojít?

Ota V. Braniborský je přece Václavův bratranec! Přemysl Otakar II. byl jeho strýc a Ota mu vždy věrně sloužil. Viděl v českém králi korunu křesťanského rytířstva. A přesto po Otakarově porážce a smrti ji i s Václavem uvěznil na Bezdězu.

Kunhutě se honilo hlavou mnoho otázek, ale ani na jedinou neznala odpověď. Domýšlela se jen, že po prohrané bitvě na Moravském poli se i s Václavem dostala mezi dva mocenské mlýnské kameny – Ota Braniborský nebyl jediný příbuzný, který prahl po úloze poručníka nezletilého prince Václava. Nezapomeňme na vratislavského knížete Jindřicha, řečeného Probus, Václavova vzdáleného bratrance.

Kunhuta se nezdržela úsměšku. Ti dva zastírali své pravé cíle vznešenými slovy, ale ani jednomu přitom nešlo o královského sirotka. To jí bylo jasné. Drali se o moc, o vládu nad bohatým Českým královstvím.

Opět přitiskla čelo k chladnému vlhkému kameni.

A přitom je oba, Otu i Jindřicha, považovala za spojence. Za přátele.

S Přemyslovci je svazovalo na tisíc pout.

Ota Braniborský se přece nikdy netajil podporou svého strýce Přemysla Otakara ve sporu s Habsburky.

A také Jindřich Vratislavský, který dokonce vyrůstal na pražském královském dvoře, doprovázel českého krále na jednáních s Habsburkem Rudolfem. Všechno tehdy nasvědčovalo, že se válečnému střetu přece jenom vyhnou. Nestalo se tak a Přemysl Otakar to zaplatil životem.

A ze spojenců Oty a Jindřicha se nyní stali úhlavní nepřátelé, soupeřící o poručnictví nad Václavem a deroucí se o vládu nad Českým královstvím.

Proto ji Ota Braniborský zavřel i s dědicem českého trůnu Václavem na Bezdězu. Má tak své rukojmí.

Musím s tím něco udělat. A rychle!

Ale jak?

Náhle si znovu vybavila ten triumfální výraz, který se objevil na dědečkově tváři při rozmluvě s Přemyslem Otakarem.

Ač poražený, stal se nakonec vítězem.

I já to dokážu, umínila si v tu chvíli.

Muži se mohou bít zbraněmi, mít početné vojsko, ale ani já nejsem bezbranná, usoudila. Mou zbraní bude půvab a osobní kouzlo. Každý přece tvrdí, že jsem krásná, ujišťovala se vzápětí. A tak porazím ty, kteří si osobují právo rozhodovat o mně a mém synovi.

Václav se musí stát českým králem, nikdo ho o královskou korunu nesmí připravit. A o to se zasadím já!

Zrcadlo v téhle tmavé kobce neměla, a tak se natáhla po stříbrném talíři, na němž jí přinesli večeři – kousek pečeně a skývu chleba.

Vzala ho do rukou a na chvilku se do něj zadívala. Sama přednedávnem při zařizování Bezdězu pomáhala vybírat stříbrné nádobí, konvice a hezké číše. Chtěla se podílet na téhle Otakarově chloubě, na jeho elegantním sídle. Dojetí ji přemohlo pouze nakrátko, vystřídal ho bezmezný hněv na Rudolfa Habsburského, který Otakara porazil, na Otu Braniborského i na Jindřicha Vratislavského.

Otřela hladkou plochu a zahleděla se do ní. Ze stříbrného plátu se na ni upřeně dívala předčasně zestárlá žena, jejíž rysy prozrazovaly někdejší krásu. Hnědé oči, pod nimiž se rýsovaly temné kruhy, však ztratily ohnivou jiskru a plné rty se stáhly v přísnou obrannou přímku.

Ach, co na tom sejde! Stačí pár nocí nerušeného spánku, pár poklidných dní naplněných odpočinkem a krása se opět vrátí!

Věděla však moc dobře, že nedokáže ani oka zamhouřit, je-li její jediný syn vězněm na tomto hradě. A na nerušený odpočinek neměla za takových okolností rovněž ani pomyšlení.

Sklesla na tvrdé sedátko a stříbrný talíř jí přitom s téměř posměšným cinknutím vypadl ze ztuhlých prstů a odkutálel se pod stůl pokrytý kouskem roztřepaného plátna.

Kunhuta už sama před sebou nedovedla předstírat statečnost. Zabořila tvář do dlaní a rozplakala se. Tiché vzlyky se záhy proměnily v hlasité štkaní.

Nedbala na to.

Před vězniteli sice nikdy nedávala najevo hluboké zoufalství, které se stalo věrným společníkem jejích osamělých dní, ale nyní, uprostřed noci, ji nikdo zaslechnout nemohl.

V tom se však mýlila.

Eliška se náhle probudila a pozorně se zaposlouchala do noci. Byl to skřek nočního dravce na lovu, co ji vytrhlo z neklidného spánku, nebo pláč?

Ovšem to lkaní, které k ní navzdory tlustým zdem Bezdězu vzdáleně doléhalo, mohlo být také skučení meluzíny nebo šálivé hvízdání větru, který se proháněl nekonečnými hvozdy obklopujícími hrad jako bezbřehé moře.

Kunhuta! blesklo jí po chvíli hlavou. To určitě pláče moje urozená paní Kunhuta, o jejíhož královského synka se starám. Nebo tak naříká Václav?

Odhodila hrubou houni a kožešinu, kterou si přes ni zvečera ještě přetáhla. V bezdězské věži panoval lezavý chlad jistě i uprostřed parného léta, ale zima zde byla k nepřežití. A ten povedený příbuzný Přemysla Otakara, jeho přičinlivý synovec Ota Braniborský, je sem odvlekl v lednu. Doba je prý neklidná. Bude to jen pro jejich dobro, kvůli jejich vlastnímu bezpečí je ubytuje na hradě Bezděz.

Takový výsměch!

Pravda, zpočátku jim to tak zlé nepřipadalo. Bezděz patřil k nejvýstavnějším královským hradům a nabízel příslib pohodlného a snad i klidnějšího života, než se situace po prohrané bitvě na Moravském poli nějak uklidní.

Zakrátko si však uvědomili, že je tu Branibor drží jen proto, aby se královna nemohla obrátit na Jindřicha Vratislavského a nepožádala ho za Otovými zády, aby právě on se stal poručníkem nezletilého kralevice Václava.

Navíc je neubytovali v přepychových a pohodlných komnatách hradního paláce, ale v komůrkách Velké věže. Jistě také pro větší bezpečí.

Vsadili je prostě do vězení, nemělo cenu si něco nalhávat.

Alespoň že jí, Elišce, jako chůvě prince Václava, dovolili přebývat poblíž královny a malého prince.

Vyskočila rychle z tvrdého lůžka. Ledově kamenné dlaždice ji nepříjemně zastudily do bosých chodidel. Spěšně vklouzla do kožených botek lemovaných měkkou kožešinou. Příjemně jí zahřála promrzlé nohy. Přehodila si přes ramena plášť a vykročila na chodbu.

„Hej, kam ten spěch? Kam sis to namířila takhle uprostřed noci, paní?“ utrhl se na ni ozbrojenec střežící schodiště před její komůrkou.

„Tobě se zpovídat nemusím!“ odpověděla mu zvysoka. Neurvalé způsoby Braniborů, kteří je zde na Bezdězu střežili, jí strach nenahnaly. Pro ten měla uděláno. Založila si nyní ruce v bok a obořila se na strážného: „Copak to neslyšíš? Někdo tu pláče! Naříká, až srdce usedá. Jsem jednou chůva kralevice Václava, tak se musím přesvědčit, zda je Jeho Milost v pořádku.“ Spustila pak ruce z oblých boků, podkasala si plášť a proplula majestátně kolem ozbrojence. Nakrátko se před ním zastavila. „Tobě by koupel neuškodila!“ upozornila ho. „Místo toho lelkování na chodbách hradu, ze kterého stejně nikdo utéct nemůže, notabene ne teď, když jsou lesy kolem dosud pod sněhem, by sis měl dopřát pořádnou lázeň!“

Strážný něco zahudral, ale nebránil jí, aby se vydala po točitém schodišti vzhůru k Václavově komnatě. Zálibně se za ní zahleděl. Tahle rázná paní se mu moc líbila. Byla vysoká, urostlá a tvář měla dosud pohlednou, i když už nebyla žádné děvčátko. Moc jí to teď slušelo, když jí líce zaplály hněvivým ruměncem a v očích zahořela bojovná jiskra. Zpod bílého čepce s krajkovým okrajem jí vyklouzlo pár lesklých kaštanových kadeří a nebohý Branibor náhle zatoužil se jich alespoň na chvilku dotknout.

Eliška však byla jako vítr a než se strážný vzpamatoval, zmizela na zšeřelém schodišti.

Snažila se jít co nejrychleji, jen aby mu byla konečně z dohledu, ale vysoké kamenné schody, spoře osvětlené dohořívající loučí, byly kluzké namrzlou jinovatkou, takže se musela opatrně přidržovat výstupků v nerovné zdi. Když se dostala na úroveň královniných dveří, zastavila se a naslouchala. Všude bylo ticho. Pokračovala tedy dál. Trvalo jí drahnou dobu, než vystoupala až nahoru do věže, kde drželi malého prince Václava. I zde stál na podestě přede dveřmi strážný.

Nechal však Elišku bez zbytečných řečí vejít do kralevicovy komnaty. Věděl, že to je Václavova chůva, a bylo mu jasné, že zastává u královského dvora důležité postavení.

Kdo ví, jak tohle jednou všechno dopadne, pomyslel si. Nebylo by zrovna chytré popudit si osobu, která má takový vliv. Pomohu-li jí nyní já, třeba jednou ona na oplátku podá pomocnou ruku mně!

Jeho dobročinnost však nebyla pouze zištná. Po pravdě řečeno, zajídalo se mu střežit v hradní věži takového urozeného malého pacholíka, jistě sotva sedmiletého, jako by to byl těžký zločinec.

Eliška se zastavila na prahu Václavovy komůrky. Chvilku jí trvalo, než oči přivykly přítmí, které tu panovalo. Schodiště mohlo být ozářeno pouhou čadící loučí, ale s tmou ve Václavově pokojíku, spíš komůrce vhodné tak leda pro hradní služtičku, bojoval předem prohraný boj pouze neduživý plamínek olejového kahánku.

Konečně zahlédla na lůžku v koutě Václavovu plavou hlavu a tvářičku až po nos zachumlanou do kožešinových přikrývek. Chlapec tvrdě spal, takže to nemohl být on, kdo uprostřed noci tak zoufale a usedavě plakal.

Byla to tedy skutečně jeho matka Kunhuta.

Eliška si ztěžka povzdechla a její dech se v mrazivém vzduchu zhmotnil v drobný bílý obláček. Zamířila ke dveřím, ale na prahu se ještě jednou ohlédla. Pak teprve zavřela těžké dveře, opatrně a co nejtišeji, aby svého svěřence neprobudila.

Chudák chlapec, pomyslela si smutně. Jeho královský otec ho brával na lov právě sem, do hlubokých lesů kolem Bezdězu. Loni v létě mu slíbil, že 27. září, na počest Václavových sedmých narozenin, uspořádá v bezdězských hvozdech slavnostní honitbu. Jenže měsíc předtím, v srpnu, se utkal s Rudolfem Habsburským na Moravském poli. A z té bitvy se už nevrátil. Za půl roku nato se jeho synek se svou matkou královnou Kunhutou ocitli na Bezdězu, ale v postavení vězňů.

Život je někdy jako nebezpečná hra, napadlo Elišku. S Kunhutou a Václavem si právě ošklivě pohrál.

Zamířila opět ke schodišti, ale na prvním kamenném stupni se ještě zastavila.

„Děkuju ti, Seppe,“ řekla Braniborovi.

Ten se jí zlehka uklonil. „Rádo se stalo, paní.“

Eliška mu kývla na pozdrav a poté se plně soustředila na obtížný sestup po kluzkém točitém schodišti.

Zastavila se v patře, v němž se nacházely komnaty ovdovělé královny Kunhuty. I v tomto případě bylo označení komnaty značně nadnesené. Byl to stejný kamrlík, jaký přidělili Václavovi, jen s několika výklenky. Tyhle dveře dnes braniborský strážný výjimečně nehlídal. Usoudil asi, že to je zbytečné, když je dole před Eliščiným pokojíkem na stráži jeho druh.

Vtom se za nimi ozval nový vzlyk. Eliška na nic nečekala a tiše na dveře zaklepala. Pláč okamžitě ustal.

„To jsem já, Milosti. Eliška. Přišla jsem se jen zeptat, zda něco nepotřebuješ.“ Nechtěla svou paní zahanbit vysvětlováním, že ji přivolal její nářek.

Masivní dveře, opatřené kováním, se pootevřely na škvírku, jako by se Kunhuta chtěla přesvědčit, že za nimi skutečně stojí Eliška. Oči měla opuchlé od pláče a na pohublých tvářích jí od něj naskákaly purpurové skvrny. V mihotavém světle louče vypadala jako přízrak z onoho světa.

Eliška se zděsila – veškerou svou péči a pozornost soustředila na Václava, kterému zde toužila vytvořit alespoň iluzi vzdáleného domova. Kunhuty jako by si po těch nekonečných týdnech strávených na Bezdězu pořádně povšimla až nyní. Její paní vypadala, že zestárla o celé věky.

Kunhuta poodstoupila a pokynula Elišce, aby vešla dovnitř. Promluvit se na ni však ještě nedovažovala, protože se bála, že ji zradí hlas a ona se dá znovu do pláče. Byla hrdá a svou bolest chtěla nést sama.

„Byla jsem se podívat na Jeho Milost kralevice Václava. Spí hlubokým spánkem a ten strážný, co ho hlídá, se zdá být dobrý člověk,“ snažila se Eliška pomoci Kunhutě z nepříjemné situace.

Usadily se u nevelkého krbu, v němž neduživě žhnulo pár řeřavých uhlíků. Eliška po chvíli vstala a pokusila se oheň v krbu znovu rozdmýchat. Rozhořel se několika nízkými plachými plamínky, když na něj přihodila pár větších třísek. Nalila Kunhutě i sobě vína do poháru. Jídlem ani pitím na nich nešetřili, to musela uznat.

Sedla si potom opět ke Kunhutě, dosud celá nesvá z takové výsady. Pobyt na Bezdězu je však sblížil, udělal z nich spojenkyně proti neblahému osudu. Takovými by se asi v Praze na královském hradě nikdy nestaly.

„Nemohu tu už nadále jen tak sedět se založenýma rukama, Eliško. A ani nechci!“ obrátila se k ní Kunhuta poté, co sotva smočila rty ve víně. „Nehodlám vyčkávat, nehodlám se doprošovat milosti našeho braniborského synovce Oty. Musím odtud Václava nějak dostat. Co když mu… bude usilovat o život? Vyloučit to nelze! Pak by mohl vládnout Ota! Možná i proto se tak dere o poručnictví nad Václavem. Jde mu o českou korunu.“

„A co chceš tedy dělat, Milosti?“ zeptala se opatrně Eliška.

„Musím se nějak dostat ven, abych si vymohla slyšení u Rudolfa Habsburského.“

„Ale Rudolf přece…“ Právě římskému králi Rudolfu Habsburskému se Kunhutin manžel Přemysl Otakar postavil na Moravském poli. A doplatil na to životem. S nepřítelem se nevyjednává!

„Ach, já vím. Nikdy, nikdy mu neodpustím, že zabil mého manžela, to mi věř. Zavraždil ho, protože ho vehnal do té hrozné bitvy!“ Kunhuta zaťala zlobně ruce v pěst, ale pak se nakrátko zarazila. Ozval se v ní tichý, ale naléhavý hlásek, kterým k ní promlouvaly výčitky svědomí. To tys Otakara vehnala do té bitvy! Kdo mu za horkých letních nocí našeptával, že ze střetu s Habsburkem vyjde vítězně jako tenkrát, když se postavil nepřátelským šikům u Kressenbrunnu? Ostatně Moravské pole přece neleží zase tak daleko! Suché Kruty, u nichž se rozkládá, jsou od Kressenbrunnu, co by kamenem dohodil. Nechtěla ses snad tak pomstít za potupnou porážku svého děda, uherského krále Bély? Za to, co potom následovalo? Za manželství, na něž Otakar přistoupil z nutnosti, z nezbytnosti, protože ho odmítla krásná Markéta Uherská?

Takhle to přece nebylo! chtěla se rozkřiknout.

Rychle podobné myšlenky zaplašila a raději se znovu napila vína, tentokrát pořádně, aby spláchla hořkou pachuť trpkých vzpomínek.

„Já vím,“ zopakovala. „Rudolf je nepřítel. Ale… musím to udělat, Eliško, musím se pokořit, abych zachránila následníka trůnu, abych osvobodila Václava.“

„Jak se odtud ale chceš dostat, Milosti? Ota Braniborský tě z Bezdězu dobrovolně nepustí. A uprchnout z hradu je téměř nemožné, i když není sníh, natožpak teď, když je ho po kolena!“ namítla starostlivě Eliška.

Kunhuta ze nuceně a hořce zasmála.

„Jaro je za dveřmi, má milá! Za pár dní máme březen. Sníh brzy zmizí a cesty budou opět schůdné.“

Eliška znala Kunhutu příliš dobře, aby pochopila, že se už pevně rozhodla a nemá cenu se s ní přít a tenhle plán, v Eliščiných očích naprosto šílený, jí vyvracet. Přesto se nezdržela, aby k tomu neřekla své. „Kralevic Václav už přišel o otce, Milosti. Byla by tragédie, kdyby měl ztratit také matku, jež se rozhodla podujmout úkolu, který by byl nad síly nejednoho odvážného rytíře. Měla bys myslet na svého syna, paní!“

„Právě proto, že na něj myslím, Eliško!“ vybuchla zoufale Kunhuta. „Kdo jiný mu pomůže, když ne já? Všichni nás opustili! Všichni se k nám obrátili zády!“

„Ach, já vím, já vím, paní!“ Eliška ji popleskala po ruce, jako by chlácholila malé děcko. Mohly být zhruba stejně staré, a přesto si Eliška připadala nyní jako ta zkušenější. „Sama se ale z Bezdězu nedostaneš. Na koho se chceš obrátit? Komu důvěřuješ natolik, aby ses mu svěřila s tímhle tajným plánem?“ Eliška doufala, že tímto argumentem přivede Kunhutu k rozumu. Na Bezdězu je střeží braniborské stráže, od nich se Kunhuta pomoci nedočká.

„Nezapomínej na naše velitele královské stráže Šimona ze Skalice a Ondřeje z Lindenbergu, Eliško! Ti nám tu ještě zůstali! Věřím jim, zejména Ondřejovi, už kvůli naší Kunce.“ Kunhuta pozdvihla hlavu a v očích se jí rozhořely vítězoslavné plamínky.

Její nejstarší dceři Kunhutě neřekl nikdo jinak než Kunka a všichni věděli, že právě Kunka a velitel královské stráže Ondřej z Lindenbergu k sobě mají blízko. Jenže Kunčin královský otec Přemysl Otakar měl se svou dcerou jiné plány. Ve sňatkové politice měla sehrát jako jeho prvorozená důležitou roli.

Ale potom přišlo Moravské pole a všechno bylo jinak.

Ondřej s hrstkou svých ozbrojenců doprovázel ovdovělou královnu a kralevice Václava na Bezděz a ve víru událostí se na jejich vztah nějak pozapomnělo. Byl to věrný a spolehlivý dvořan a Kunhuta věděla, že se na něj může s důvěrou obrátit.

„To je výborný nápad, Milosti! Nějak jsem si přítomnost pana Ondřeje neuvědomila.“ Eliščina tvář se rozzářila úlevným úsměvem. „Ale… kam se uchýlíš, až se odtud dostaneš? Na Pražský hrad se přece nemůžeš vrátit.“

„Vydám se za Kunkou do kláštera Na Františku. Zaplať Bůh, že se tam rozhodla odejít… ještě před vším tímhle. Tam je teď v bezpečí.“ Kunhuta se při těch slovech zarazila. Její dcera Kunka do toho kláštera více méně uprchla právě proto, že nehodlala sehrát určenou roli v královské sňatkové politice. Do řádu dosud nevstoupila, i když ji život řeholnice vždy přitahoval. Nevěděla dosud s jistotou, zda se jí chce doopravdy stát.

Zato úplně přesně věděla, že se nechce provdat za Hartmanna, syna Rudolfa Habsburského.

To mi tedy v jednáních s Rudolfem Habsburským asi taky příliš nepomůže, když dala naše Kunka jeho synovi košem! Ale co! Musím hrát s kartami, které mi osud rozdal. „Zdržím se tam jen krátce, abych zjistila, jak se vlastně věci mají. Sem na Bezděz žádné zprávy neproniknou. A pokud ano, tak jsem přesvědčena, že nás na Otův rozkaz drží v nevědomosti.“

„A potom?“

„Pak se vydám za Rudolfem Habsburským.“

„Ty víš, kde se nachází? Poslední zprávy sice tvrdily, že je dosud na Moravě, ale vojsko prý už začal rozpouštět. Ovšem to platilo předtím, než nás zde uvěznili.“

„Vydal se podle všeho do Čech. Znepokojil ho ten svár mezi Otou a Jindřichem. Prý je nyní ležením někde u Kolína. Ale to jsou všechno pouhé dohady, které musím ověřit. Z Prahy to jistě těžké nebude.“

Eliška viděla, že si Kunhuta vše řádně promyslela. „A co tvůj syn, paní? Co kralevic Václav? Je to jediný dědic české koruny. Toho tu ponecháš?“ nezdržela se otázky.

Kunhutě rázem zhasl po Eliščiných slovech v očích ten triumfální oheň. Skryla tvář v dlaních. „Musí to tak být, Eliško, i když mi nad tím srdce usedá! Není jiné cesty. Jen takhle se mohu brát za jeho práva. Odcházím pouze proto, abych mu navrátila svobodu. A brzy se pro něj i pro tebe vrátím. Svěřuju ti ho do péče. Slib mi, že se o něj postaráš, že ho ochráníš!“

„To přísahám!“ A Eliška pozdvihla ruku k přísaze.

A potom se obě ponořily do mlčení, zahleděny na neposedný tanec skomírajících plamínků v krbu.

Další slova byla zbytečná.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

I.