Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Kendall Ryanová

Elegantní hřích

Vášeň ve znamení módy

Vydala Grada Publishing, a. s. pod značkou COSMOPOLIS v Praze roku 2015 jako svou 6067. publikaci

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

Z anglického originálu Working It, vydaného v roce 2014 v nakladatelství Atria Books, A Division of Simon & Schuster, Inc., přeložila Kristýna Vítková

Odpovědná redaktorka Hana Netušilová

Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007

Obálka Jakub Karman, Art007

Formát ePub Milan Vilímek Jihlavský

Tisk CPI Moravia Books

Copyright © 2014 by Kendall Ryan

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2015

ISBN 978-80-247-5898-5 (ePub)

ISBN 978-80-247-5897-8 (pdf)

ISBN 978-80-247-5603-5 (print)

Pro mé největší fanoušky, prarodiče Roye a Isie.

Váš příběh plný lásky začal ve Skotsku roku 1951 a obstál ve zkoušce času.

Navždy vás budu milovat.

Chybíš mi, dědo.

Občas víme, že bychom neměli, a to je přesně ten důvod, proč to uděláme.

– neznámý autor

Slovo autorky

Původně jsem neměla v plánu tuto knihu napsat z dvojího pohledu. Nejprve jsem ji napsala čistě z Emminy perspektivy. Jenže Ben nechtěl sklapnout. Neustále jsem v hlavě slyšela jeho hlas, a tak jsem to nakonec vzdala a přenechala mu kus místa na slunci tím, že jsem do příběhu dodala jeho pohled na věc. Původně jsem to tak nezamýšlela a možná je to trochu nekonvenční, ale když Ben řekne, abych něco udělala, snažím se být hodná holka a poslechnout ho. Umí být velmi přesvědčivý. Však uvidíte.

Sledujte trilogii Vášeň ve znamení módy na Facebooku:

https://www.facebook.com/KnihyPlneVasne/?fref=ts

Prolog

Současnost

Od chvíle, kdy jsem ho naposledy viděla, uplynul měsíc, ale moje tělo stejně reagovalo, jakmile se vyskytl někde poblíž. Začala mě brnět kůže vzadu na krku a pažemi jsem si bezmyšlenkovitě objala trup, jako bych se připravovala na to, že se rozpadnu na milion kousků.

Ohlédla jsem se přes rameno a spatřila Bena Shawa, jak si to rázuje prosklenými dveřmi s kufrem v ruce a vypadá u toho naprosto úžasně. Bodlo mě u srdce.

Do mysli se mi vloudily dávno zapomenuté vzpomínky. Jeho velké dlaně s roztaženými prsty položené na mých bocích, plné rty štípající mě do krku…, nemravnosti, které mi šeptal do ucha. Způsob, jakým se jeho nádherná ústa roztáhla do toho líného úsměvu, když jsem se ho pokoušela odmítnout. Mé srdce, třebaže naprosto zlomené, tlouklo jenom pro něj. Ruce ho bolestně toužily svírat v náručí; tělo prahlo po tom uvelebit se vedle něj. A nebyla jediná zatracená věc, kterou bych s tím mohla udělat.

Minulý měsíc jsem odešla z práce a odletěla z New Yorku zpátky domů, do pohodlí a bezpečí Tennessee. A teď stojím venku na LaGuardia, jednom z nejrušnějších světových letišť, a řítím se do náruče toho, před kým jsem utekla. Ale Ben, s tou svou sebejistou chůzí, si mě zatím ještě nevšiml.

Odtrhla jsem od něj oči a zaměřila se na to, jak se odsud kčertu co nejrychleji dostat. Došla jsem k okraji chodníku a doufala, že si mě Ben nevšimne. Luskla jsem prsty a pokusila se upoutat pozornost taxikáře. Projel kolem, jako kdybych vůbec neexistovala. Zatracení newyorští taxikáři. Když jsem se otočila zpátky, Ben zrovna pohledem prohledával řadu stojících aut. Stála jsem jen kousek od něj a on si mě pořád nevšiml. Zaplavila mě naráz bolest i úleva. Sevřela jsem paže kolem svého těla pevněji, ačkoliv už jsem byla téměř na pokraji zhroucení.

„Emmy…,“ dolehl ke mně dobře známý, hluboký hlas, který mi roztřásl kolena a způsobil uzel na žaludku. Zavřela jsem oči.

Jak se opovažuje mít tu drzost na mě mluvit? O tohle právo už před nějakou dobou přišel. Pro takové, co zbouchnou jinou ženskou, by mělo být v pekle vyhrazené zvláštní místo. Zvedla jsem ruku a mávla na projíždějící taxi. Ech. Bez úspěchu.

„Emmy, počkej.“ Zrušil vzdálenost mezi námi a natáhl se ke mně.

Nesahej na mě. Ucukla jsem z jeho dosahu. Nedokázala bych snést pocit z jeho hřejivých prstů dotýkajících se mé pokožky. Vyvolalo by to příliš mnoho vzpomínek, na které jsem se usilovně pokoušela zapomenout. Sledovala jsem projíždějící auto, neschopná podívat se mu do tváře.

„Jak se má dítě?“ Neodolala jsem tomu, abych se nezeptala; a ani jsem si nedokázala odpustit ten hořký tón.

Koutkem oka jsem zahlédla, jak těžce polkl a zastrčil ruce do kapes. „Měli bychom si promluvit, Emmy.“

„Nemám, co bych ti řekla.“

„No, já ano. Je tu pár věcí, které bys měla vědět.“

Co může být tak strašně důležitého?

Otočila jsem se, abych se mu postavila, a přitom jsem ho švihla culíkem do tváře. Pod očima měl tmavé kruhy. Vypadal příšerně. Jeho nespavost byla očividně zpět a v plné síle. Jednou mi prozradil, že spánek po mém boku byla jediná věc, která ji držela na uzdě. Na okamžik jsem zavřela oči, ale vzpomínky odmítaly zůstat vpovzdálí. Do podvědomí se mi vkradly myšlenky na jeho rozpálené tělo propletené s mým, na způsob, jakým mumlal ze spaní, a na ten pocit z jeho rtů, když mě líbaly na tom citlivém místečku vzadu na krku.

Zvedl se mi žaludek. Drž se, Emmy. Abych se ubránila horkým slzám, které hrozily, že mi vytrysknou z očí, zhluboka jsem se roztřeseně nadechla.

Tenhle vysoký, nádherný muž si zcela podmaňoval mé smysly. Stál tu a kolem něj se vznášela taková autorita, že jsem musela doslova fyzicky překonávat přitažlivost, která mě nutila skočit mu do náruče. Ani po takové době mé tělo nezapomnělo na jedinou věc.

Nemohla jsem uvěřit, že jsem si kdysi myslela, že by mohl být můj. Při pohledu do těch zářivých, oříškově hnědých očí, rámovaných dlouhými řasami, mě zasáhlo tisíc různých emocí. Přesvědčila jsem samu sebe, že si je jen představuju – ten způsob, jakým mi viděl přímo do nitra, jeho čistou mužnou vůni, proti které jsem byla bezbranná, cukání prstů, když se po mně natahoval.

Najednou jsem byla mimo, přemožená pocity a sžíraná hlubokou touhou, která mě zcela ovládala. A vždycky bude. Milovala jsem ho. Milovala jsem ho každým vláknem svého bytí. Nebylo možné na toho muže nemyslet. A stálo mě příliš mnoho sil se na něj dívat; bylo to jako zírat přímo do slunce. Zamrkala jsem a sklopila pohled ke špinavé zemi. Potřebovala jsem alespoň chvíli, abych se dala dohromady.

„Prosím. Mám tady řidiče.“ Mávl rukou směrem k čekajícímu černému sedanu zaparkovanému u chodníku. „Nech mě tě odvézt domů a vysvětlit ti to.“ Ben zvedl kufr, který jsem měla položený u nohou, a podíval se na mě těma zářivýma očima.

Cítila jsem, jak moje odhodlání polevuje a mizí kdesi v dáli. Tohle byl důvod, proč jsem odešla, proč jsem mu nezvedala telefon. Chystal se mi říct, že ji nemiluje a že to byl celé jenom hrozný omyl. Bůh pomoz mému zlomenému srdci, sežrala bych mu to i s navijákem. Jenže se moc dobře znám a vím, že bych nezvládla žít v jejím stínu a s vědomím, že mají společnou minulost. Ale protože jsem byla slušná jižanská holka (nebo jsem jenom prahla po veškeré bolesti), následovala jsem Bena k autu a nasedla.

1. kapitola

O čtyři měsíce dříve

Proklínala jsem svůj šatník a vytáhla z něj námořnicky modrou pouzdrovou sukni a béžovou hedvábnou halenku. A i když jsem už měla oboje začátkem týdne jednou na sobě, moje možnosti byly omezené. Jen co dostanu první výplatu, hodlám ji vyhodit za oblečení. Tedy pokud v té práci zůstanu. Neměla jsem ponětí, který konec je pravděpodobnější – jestli mě vyhodí, nebo dám výpověď. Uplynulé dva týdny jsem strávila v newyorské centrále Status Model Management. V srdci jsem venkovská holka a tahle zkušenost se ukázala jako kolosální katastrofa, ale přinejmenším výplata bude stát za to. Pokud tam tedy vydržím.

Zastrčila jsem si halenku do sukně a zkontrolovala svůj vzhled v zrcadle. Ech. Nafouklá jako balon. Prohrabala jsem vrchní zásuvku u prádelníku a vytáhla stahovací kalhotky. Rychle jsem si je oblékla pod sukni a celou tu dobu jsem hlasitě nadávala. Bože, tyhle věci jsou hrozný. Rozpustila jsem si dlouhé hnědé vlasy a nechala je volně padat na ramena. Za hezké vlasy vděčím mámě. V rychlosti jsem si nanesla korektor na kruhy pod očima a rty přejela leskem. Hotovo. O hodně lepší. Ustoupila jsem o krok zpátky a naposledy pohlédla do zrcadla. Nebylo to tak špatné. Do supermodelky jsem měla daleko, ale vypadala jsem slušně. Podívala jsem se na hodinky. Do hajzlu! Jdu fakt pozdě.

Nazula jsem si svoje jediné lodičky tělové barvy, které jsem nosila úplně ke všemu, a doklopýtala ke dveřím. S tou přiléhavou sukní těsně obepínající kolena a s těma zatracenýma stahovacíma kalhotkama, co mi škrtily krevní oběh, bude dneska chůze doslova výzvou. Rychle jsem popadla krabičku s muffiny, které jsem upekla včera večer jako projev dobré vůle pro svoji novou šéfovou a kolegy, a zabouchla za sebou dveře od bytu.

Vyšla jsem na rušnou ulici a kotníky mi ovanul teplý červencový vánek, zatímco kolem burácel zástup žlutých taxíků. Na nos mi zaútočil pach výfukových plynů, čpavé moči a vůně teplého chleba. Když jsem procházela kolem stánku s hot dogy, prodavač se na mě usmál. A jak jsem přecházela ulici, málem mě srazil poslíček na kole, který se proplétal provozem. V dálce se tyčila budova MetLife. Náhle mě zaplavil obrovský stesk po domově. Tohle místo se Tennessee vůbec nepodobalo.

I přesto, že jsem tu už několik týdnů žila, jsem pořád nechápala, jak by tenhle newyorský kravál mohl být něco, na co bych si zvykla. Některé dny jsem uvažovala nad tím, že jsem si ukousla větší sousto, než vůbec dokážu sníst, ale pořád jsem kráčela vpřed, pěkně jednou nohou za druhou.

Když jsem i se svou krabičkou muffinů dorazila do práce, bylo už vážně pozdě. Pár lidí zvedlo hlavu, jak jsem uháněla, co mi podpatky bořící se do plyšového koberce dovolily, ke svému stolu výkonné asistentky, který stál přímo před kanceláří šéfky. Cestou jsem přemýšlela, jestli to moje srdce v necelých třiadvaceti prostě nevzdá.

Zaplavil mě těžký pach kůže doprovázený exotickou vůní květin, až jsem musela potlačit kýchnutí. Budova agentury byla moderní, s tlustými neprůhlednými skly a ocelovou konstrukcí, a vypadala velmi elegantně a vyspěle. Dvacáté poschodí poskytovalo nádherný výhled na vzdálený Central Park. Milovala jsem pohled na ty zelené vršky stromů. Nikdy bych nevěřila, že mi budou chybět stromy, ale New York to dokázal.

Pracovní desku jsem měla pokrytou přinejmenším tuctem lepicích papírků a na každém z nich byl téměř nečitelný vzkaz napsaný Fioniným škrabopisem. Sakra. Evidentně už byla nějakou dobu v práci. Proč dávala přednost naší vzájemné komunikaci výhradně prostřednictvím žlutých papírků, jsem nepochopila. Nikdy mi neposlala e-mail, buď na mě zaječela z kanceláře, nebo to načmárala na lepicí papírek, když jsem nebyla nikde poblíž. Moje práce byla rozluštit jejich význam. Odlepila jsem ze stolu první z nich a ten zněl naprosto jasně. Stálo na něm: Zavolej sem Bena.

Dosedla jsem do křesla a začala rovnat její vzkazy pro případ, že bych se k některému z nich potřebovala později vrátit. Přesunula jsem jeden, který byl podle všeho napsaný hieroglyfickým písmem, do plastových desek a pak jsem se začala zabývat tím zbytkem. Jako první ze všeho jsem se snažila přijít na to, kterého Bena myslela. Zkontrolovala jsem adresář a zjistila, že tu máme tři Beny. Dva z nich už několik měsíců nedostali žádnou zakázku, takže jsem se vylučovací metodou dobrala k tomu, že nejspíš myslela Bena Shawa, jednoho z našich nejúspěšnějších modelů. Nadechla jsem se a vytočila jeho číslo.

„Ano,“ ozval se hluboký hlas.

„Ehm, ahoj. Tady je Emmy Clarková ze Status Model. Fiona by vás ráda dnes viděla.“

„Dobře.“ Zněl lehce popuzeně. „V kolik?“

Otevřela jsem její kalendář a v tichosti proklínala sama sebe, že jsem si to nepřipravila předem. Počítač díkybohu spolupracoval a já to tak mohla rychle najít. Měla volno celé dopoledne. „Kdykoliv před obědem to bude v pořádku.“

„Jistě,“ odpověděl. „Stavím se později dopoledne.“ Bez rozloučení zavěsil.

Povzdechla jsem si a odložila telefon na stůl. Fajn. Úkol číslo jedna splněn. To nebylo tak špatné.

Teď se postarat o pár e-mailů, které od včerejška dorazily. Líbilo se mi být zasvěcená do vnitřního chodu modelingové agentury a Status Model Management byla jedna z nejlepších v New Yorku. Často vyhrávala i sedmimístné smlouvy s předními inzerenty – což s sebou neslo zástup neokoukaných tváří, nedočkavých splnit jakoukoliv touhu, kterou si vymyslí. Ačkoliv zvláštní bylo, že Fiona, moje šéfová a ředitelka téhle agentury, zastupovala pouze mužské modely. Byla široce známá tím, že si nevede moc dobře při spolupráci se ženami. Jednou pronesla, že je to na ni příliš mnoho estrogenu nebo tak něco.

Jako Fionina asistentka jsem měla v popisu práce starat se o firemní databázi modelů a předkládat jí k jednotlivým zakázkám jejich užší výběr i s podrobnými informacemi. Požadavky byly různé, od určitého vzhledu, barvy vlasů, barvy očí až po výšku a váhu, a já se probírala složkami, abych našla ty pravé krasavce, vhodné pro tuto práci. Pak jsem jí poslala jejich portréty a složky, aby je mohla schválit. Tahle pozice měla rozhodně své výhody. Zírání na šťavnatá mužská těla byla jednou z nich. Jsem snad kvůli tomu povrchní? Ne, nemyslím. Před tímhle vším jsem měla hromadu příšerných zaměstnání a ještě příšernějších vztahů. Pokud jsem chtěla být celý den obklopená naprosto nedosažitelnými nádhernými muži, bylo to moje osudem dané právo. A dostávat za to zaplaceno – ano, prosím. Kde to mám podepsat?

Měla jsem v popisu práce vědět o každém z modelů všechny detaily. Ty mi pomáhaly rozhodnout, který z nich je ten správný typ pro konkrétní práci – editorial, móda, fitness, životní styl –, než jsem jejich karty předala Fioně. Opravňovalo mě to znát intimní věci o pár stovkách mladých mužů, se kterými jsme spolupracovali. Jejich velikost bot, osobní rozmary, a dokonce i tak málo známá fakta, jako že Nico nemůže pracovat se Sebastianem, protože si spolu jednou vyrazili na rande a nedopadlo to moc dobře. Nebo že Leo má fobii z čehokoliv nadýchaného a nemůže se vyskytovat poblíž tylu nebo peří.

Taky jsem musela zajistit, že na place poběží všechno hladce, a mnohokrát to byli samotní fotografové, kdo byl horší než modelové – vybíraví a věčně naštvaní, s tendencí ponižovat své objekty, když nepořídili takové záběry, které chtěli. Už jsem pochopila, že součástí mé práce bude vystupovat jako prostředník, který pomáhá udržet věci v klidu a zjistí všechny fotografovy požadavky, které pak následně vysvětlí našim modelům.

Jasně že moje největší pracovní výzva spočívala v tom, vypořádat se s Fionou Stoneovou, zarytou Britkou a ultrajízlivou ředitelkou Status Model. Opravdový ohrožený druh. Ve svém věku někde mezi třiceti a čtyřiceti lety byla neskutečně krásná a mezi všechny ty nádherné lidi, kteří pracovali v agentuře, perfektně zapadala. V obchodních věcech byla neuvěřitelně chytrá, ale co se týče sociálního cítění a slušnosti, připomínala slona v porcelánu. Byla prohnaná, přesvědčivá a nejvíc ze všeho bezcitná. Za své modely vyjednávala tvrdě, často pro ně získala vyšší honoráře a lepší smlouvy, než bylo běžné. Ale vládla železnou rukou, i když s perfektní manikúrou. A já měla to potěšení potýkat se s ní den co den. Mám fakt štěstí.

Můj malý pracovní stůl stál přímo před její kanceláří. Kdykoliv mohla v tom svém bezchybném království z rudé kůže zvednout hlavu a viděla mi přímo na monitor a všechno, na co jsem se v tu chvíli koukala. Takže nějaké nakupovaní na internetu, Facebook nebo soukromé e-maily bylo jedno velké ne.

Blahopřála jsem si, že nejsem recepční nebo jedna z produkčních asistentek. Zdálo se, že ty jsou na tom ještě hůř než já. Ne, já jsem skončila jako výkonná asistentka – hurá! Když jsem si vzpomněla, jak jsem se tu první den mezi všemi těmi opálenými a vymóděnými ženami, co tu pracovaly, strašně styděla, zvedla jsem oči v sloup. Vůbec jsem netušila, že práce pro Fionu se ukáže jako zvláštní druh mučení. Zkritizovala mi úplně všechno – od hnědých vlasů přes neexistující módní vkus až po můj jižanský přízvuk.

Můj první páteční večer v New Yorku jsem šla s Gunnarem a několika dalšími asistenty ven. Ujistil mě, že Fiona ke mně žádnou nenávist necítí, ten ostrý jazyk je prý její součástí. A očividně už jsem vydržela déle než tři její předchozí asistenti dohromady. Gunnar byl osobní asistent a občas s Fionou také pracoval, takže věděl, o čem mluví. Potom, co mě tak hezky povzbudil, jsem přesvědčila samu sebe, že se dokážu postavit čemukoliv. Vyhraju nad ní. Uspěju tam, kde ostatní selhali. Nepřipadá v úvahu, že bych to vzdala a odplížila se s ocasem staženým mezi nohama. Ne, madam. Tohle byla moje první skutečná práce a ještě k tomu v New Yorku. Zvládnu to. A s příslibem, že se brzy podíváme do Paříže a Milána, jsem chtěla, aby to fungovalo. U nás doma nikdo takovou příležitost nedostal. Byla bych blbá, kdybych s tím praštila jenom proto, že nemám ráda svoji šéfovou.

K uším mi jako siréna dolehl Fionin britský přízvuk. „Přestaň slintat nad tím klukem a dotáhni sem ten svůj zadek.“

Sakra! Na monitoru mi nečinně svítila fotka polonahého modela. Ups. Dovlekla jsem svoje v sukni přiškrcené já do Fioniny kanceláře. Její oblečení bylo bezchybné, tak jako vždycky, šaty od Versaceho se zářivě fialovou šálou a lodičkami od Prady na tom největším podpatku, jaký jsem kdy viděla. Tyhle mrchy zahanbily i Empire State Building. Vlasy měla stažené dozadu do nízkého uzlu a elegantní obličej jí rámovalo několik lesklých tmavých pramenů.

„Ano, slečno Stoneová?“ zeptala jsem se.

„Víš, jaký je čas?“ Draze obutou nohou poklepávala o podlahu a ani se neobtěžovala zvednout hlavu od počítače. Klap, klap, klap.

Do hajzlu. Chtěla mě nachytat? „Uf, je deset…“

Opřela se ve svém křesle a upřeně si mě prohlížela. „A?“

A? A co? Věnovala mi ledový pohled, ze kterého mi vyrazil na čele studený pot a srdce začalo bušit jako splašené.

Po deseti vteřinách mého naprostého mlčení, kdy si mě znechuceně prohlídla od hlavy až k patě, z čehož jsem měla tendence schovat se za tu velkou kytku v květináči, co tu měla, konečně promluvila.

„Je čas na můj čaj,“ zavrčela a mávnutím ruky mě propustila.

Ach. Jasně. Její dopolední čaj. Jak britské. Uháněla jsem do kuchyňky tak rychle, jak mi to omezující trio sukně-kalhotky-lodičky dovolilo, a dala vařit její přefiltrovanou vodu na čaj. Hodila jsem do šálku sáček English Breakfast a utíkala zpátky právě ve chvíli, kdy do její kanceláře vstupoval nějaký muž. Skvělý. Další bota. Byla jsem si jistá, že si to později vyžeru. Za to, že jsem do její kanceláře nechala vstoupit hosta bez ohlášení.

Vešla jsem s čajem v rukou za ním.

„Bene, drahoušku, pojď dál,“ uvítala ho Fiona protaženým hlasem a ukázala na kožené křeslo stojící před jejím stolem.

Och. Takže tohle je Ben Shaw. Vidět jeho fotku na počítači je jedna věc. Ale vidět tenhle nádherný exemplář muže osobně je věc úplně jiná. V puse se mi začaly sbíhat sliny. Byl vysoký a vyrovnaný, s tmavými vlasy, širokými rameny a ostře řezanou čelistí s plnými rty zralými k políbení.

Krátce jsem zauvažovala nad tím, jestli dostanu vynadáno, že jsem někoho pustila do její kanceláře bez ohlášení, ale jak šlo o Bena, Fiona byla samý úsměv.

Benjamin Riley Shaw, zlatý důl téhle agentury. Náš nejžádanější model, který vydělával nejvíc ze všech. Teď, když jsem ho viděla na vlastní oči, bylo jasné proč. Měl kolem sebe auru osobnosti, jakousi záři. Byl zdaleka tou nejpůsobivější věcí v místnosti. S tím, jak jsem znala nazpaměť jeho složku, jsem si připadala lehce perverzně, že o něm vím tolik osobních věcí. Zároveň jsem se ale díky tomu cítila i trochu samolibě. Výška: 193 cm; oči: oříškově hnědé; vlasy: hnědé; velikost bot: 47; velikost saka: 42L; délka kalhot: 87 cm.

V šoku jsem tiše sledovala, jak Fiona vstala, prošla kolem stolu, aby se k němu sklonila a ňadry se mu otřela o hrudník. Naznačila polibky na obě tváře. Zůstal nehybný, zdvořile jí to dovolil, ale stejnou náklonnost jí nevracel. Měla jsem ho kvůli tomu ještě raději. Fiona byla prvotřídní mrcha a vidět takový luxusní exemplář muže, jakým Ben dozajista byl, jak jí lichotí, i když jen na oko, to by mě hluboce zasáhlo.

„Jsem samozřejmě ráda, že tě zase vidím, ale co potřebuješ, drahoušku?“ zeptala se a jen nepatrně se narovnala. Ech. Co trochu osobního prostoru?

Ben přesunul svoji vysokou a urostlou postavu v křesle co nejdál od ní a byl to ten nejelegantnější pohyb, jaký jsem v životě viděla. „Bylo mi řečeno, abych se zastavil,“ odpověděl nekompromisně.

Fiona po mně střelila očima. Začala jsem panikařit, až se mi roztřásl šálek v rukou. Její ledový pohled mě přikoval na místě a dožadoval se vysvětlení.

„Ale váš, ehm, vzkaz… Stálo v něm, abych sem zavolala Bena,“ vykoktala jsem.

Ben se na mě podíval a můj žaludek udělal salto. Páni. Duhovky jeho očí měly zářivě oříškovou barvu s tmavě zelenými skvrnami a odrážel se v nich jakýsi záhadný smutek. Skoro mě to zarazilo. Jak pokračoval ve svém zíraní, moje vaječníky se pustily do oslavného tance a vzpíraly se útlaku těch stahovacích kalhotek. Tenhle muž byl naprostá spoušť pro mé libido.

S velkými obtížemi jsem zvedla pohled a přesunula pozornost zpět k Fioně, která si dramaticky povzdechla.

Pak si posměšně odfrkla. „Chtěla jsem po tobě, abys zavolala Benovy velikosti tomu návrháři, co pro něj má příští týden fotit.“ Zavrtěla hlavou, jako kdybych byla naprostý idiot, že jsem ten vzkaz spletla. Sakra.

Znovu jsem očima zalétla k Benovi a ruka s šálkem čaje se mi nepřestávala třást. Pokusila jsem se přejít místnost, abych ho položila na Fionin stůl, ale Benův upřený pohled se ukázal být pro mé kroky až příliš a hrnek i s podšálkem skončil na zemi.

Oba se rozbily na tisíc kousků a vroucí voda mi opařila nohy. Bože, bylo to fakt horký. Trhla jsem sebou a ustoupila, abych si mohla prohlédnout škodu. Do hajzlu. Přímo přede mnou byla na béžovém koberci obrovská tmavá skvrna a já vypadala jako nadšené štěně, které se počůralo přímo před jedním z nejlepších světových supermodelů. Seber se, Emmy!

Benovo obočí se spojilo dohromady a Fiona ze sebe vydala podrážděné zafunění.

„Je s podivem, že vůbec umí chodit a mluvit současně. Je z Tennessee,“ pronesla Fiona jen tak mimochodem na vysvětlenou. Ben pomalu přesunul pozornost zpátky k ní.

Tvář mi plála ponížením. Milovala jsem ten osobitý kraj, kde jsem vyrostla, a nevyměnila bych ho ani za všechny módní značky a krásu světa. No tak jsem nebyla z Londýna, zabučte si. Nenechám ji, aby mě přiměla se cítit, jako bych byla takhle maličká.

„Omlouvám se. Dám to do pořádku.“ Zvedla jsem bradu a odběhla ke svému stolu.

Ben

Tennessee, jo? To vysvětlovalo ten lehký, příjemně melodický přízvuk v jejím hlase. Nebyla obvyklý typ Fioniných asistentů. Za prvé, byla to žena. Za druhé, stále to byla žena, a Fiona to moc dobře s vlastním druhem neuměla.

Ta asistentka by s tou svou upnutou, po kolena dlouhou námořnicky modrou sukní a pečlivě zastrčenou halenkou vypadala jako nevinná školačka, kdyby nebylo těch křivek. Sakra, ty křivky. Zadek k nakousnutí a štědře obdařený hrudník. Oči nahoru, kámo. Nad touhle novou holkou žádný klacek neporoste.

Její nevinnost byla roztomilá, taková jiná. Tváře jí rozkvetly lehkou červení a zuby zabořila hluboko do rtu. Tmavé vlasy měla zastrčené za uši a třásla se tak, až ten hrnek v jejích rukou drnčel. Zírala mi do očí a vypadala ztraceně. Pak jí ten šálek upadl na zem. Na setinu vteřiny jsem se bál, že ji Manhattan – nebo Fiona – spolknou, přežvýkají a zase vyplivnou. Kdesi uvnitř se mi rozhořela potřeba ji chránit, prapodivná a cizí. A taky ne úplně vítaná. Neznal jsem ji. Neměl bych se o ni starat. Ale stejně jsem to dělal. Nemohl jsem popřít tu bezprostřední chemii, která se kolem nás vznášela, a ani to zachvění a hluboký nádech, které jsem musel potlačit, když jsem se s ní setkal pohledem. Pozoroval jsem ji před sebou, celou nervózní, a lhal bych, kdybych tvrdil, že jsem nic necítil.

Fiona se ke mně otočila, položila mi ruku na paži a vtáhla mě zpátky do přítomnosti. „No, když už jsi tady, drahoušku, možná bys mě mohl vzít na oběd.“

„Jistě,“ odpověděl jsem automaticky. Bylo mi jasné, jak to dneska celé bylo. Chtěla mě vidět – ale nehodlala to přiznat. Ty její hry jsem znal. Tahle krásná maličká ovšem ne. A Fiona ji nechala, aby se cítila jako idiot z venkova.

Kdyby věděla ten pravý důvod, proč si mě Fiona zavolala, nezírala by na mě těma nevinnýma šedomodrýma očima. Kdyby znala tu zkaženost, ukrývající se v mém nitru, utekla by zpátky do Tennessee a ani se neohlédla. Holku jako ona bych sežral zaživa. Patřila by mi. Ta myšlenka byla omamná. Se zájmem jsem ji sledoval a zvažoval svůj další krok. „Omlouvám se. Dám to do pořádku.“ Tennessee zvedla bradu a odběhla s nalomenou sebedůvěrou ke svému stolu.

A zatímco si Fiona nanášela rtěnku, sledoval jsem její ústup a rozhodl se, že bude zábavné, když si s její asistentkou trochu pohraju. Byla to ztělesněná jemná ženská nevinnost a ty perfektní křivky žadonily o moje ruce. Fiona kvůli tomu nejspíš vyskočí z kůže, takže to asi nebude stát za to. Udělala toho pro mě tolik. Do hajzlu, byla to moje šéfová. Neudělám něco tak stupidního, abych se vyspal s její asistentkou a naštval ji. To by byl pěkně špatný tah. Měl bych nechat ptáka hezky v kalhotách.

Z Fioniny kanceláře se ozývaly tlumené hlasy, které mě přiměly zdržet se u stolu, než tam znovu vstoupím. Prohrabala jsem vrchní zásuvku, abych našla pohotovostní roli papírových ručníků. Čekala jsem, až odejdou, a pak jsem tam chtěla vběhnout a uklidit ten svinčík. Jenže oni si dávali pěkně na čas. Nerozuměla jsem, co říkají, ale oba měli strnulé držení těla a mluvili potichu.

Pokaždé, když jsem si vybavila způsob, jakým se mi díval do očí, moje srdce udělalo kotrmelec. V tom muži bylo rozhodně něco hlubokého, co ta jeho krása skrývala před světem. Pochybovala jsem, že by moc lidí nakouklo pod povrch. Divné bylo, že jsem ho i přesto chtěla poznat. Hloupá myšlenka, já vím. Neměla jsem ani ponětí, odkud se vzala. Možná to bylo tou mojí výchovou, jižanské pohostinství nebo tak něco. Chtěla jsem se o toho muže postarat, vyhladit mu tu vrásku na čele. Držel mě tvou svou hloubkou a spletitostí v očích v zajetí až příliš dlouho.

A jako by ho mé myšlenky vylákaly z Fioniných spárů, vyšel z kanceláře a u mého stolu zaváhal. „Popálila ses?“

Chvíli mi trvalo, než mi jeho otázka došla. Och, jasně, moje nohy. To ponížení vytlačilo bolest do pozadí. Ale teď, když se o tom zmínil, jsem v místech, kde mě polila ta vroucí voda, cítila nepříjemné brnění. Pozoroval mě tím svým pronikavým pohledem, že mi to chvíli trvalo, než jsem si vzpomněla, jak se správně používá pusa.

„Jen na nohou,“ vykoktala sem. Geniální. Postavte přede mě nádherného chlapa a stane se ze mě blekotající idiot. Tahle práce není pro mé sebevědomí vůbec dobrá.

Očima sklouzl k mým holením a v tu chvíli jsem na ty popáleniny úplně zapomněla.

Objevila se Fiona a hodila si rtěnku do tašky od Fendi. Ta věc stála víc, než kolik jsem si vydělala za měsíc. Nakrčila bradu a zhluboka se nadechla nosem. „Co to tu páchne?“ Tvář se jí zkroutila odporem. Stočila pohled z Bena na mě. Jediné, co jsem cítila já, byla vůně sladkých dobrot linoucí se z krabičky na mém stole. Sbíhaly se mi z ní sliny. „Smrdí to jako rafinovaný cukr.“ V koutcích úst jí vyskočily vrásky.

„Upekla jsem do kanceláře borůvkové muffiny.“ Sundala jsem víčko, vzduch naplnila ta nejlahodnější vůně a připomněla mému žaludku, že kvůli hledání něčeho slušného na sebe a česání vlasů nedostal snídani. „Dala byste si jeden, než je odnesu do kuchyňky?“

Ben rychle sklopil pohled k zemi a snažil se schovat úsměv. Fiona se na mě podívala, jako bych byla mentálně retardovaná, jako kdybych se jí snažila místo domácích borůvkových muffinů naservírovat hromadu hnoje.

Co měla za problém? Hádám, že moje gesto dobré vůle byl hloupý nápad. Nadechla jsem se a zvedla bradu. Byla jsem na svoje muffiny zatraceně pyšná. Ale ten pohyb Fioniných rtů, ze kterého odkapávalo opovržení, mi ve vteřině prozradil, že přinést do modelingové agentury něco upečeného se rovnalo pokusu zabít štěně. Fiona protáhle zaúpěla a odkráčela pryč. Podívala jsem se na svoje čajem popálené nohy a moje sebevědomí kleslo až na samotné dno.

„Hej, Borůvko…,“ prohodil Ben tichým a autoritativním hlasem a přitáhl tak moji pozornost zpět k sobě. A pak mě přibil na místo tím svým sexy pohledem. „Nezapomeň si na ty popáleniny dát nějaký led.“ Ve tváři měl laskavý, i když stále vyzývavý výraz, ale ten jeho zájem se zdál nepatřičný.

Nebyla jsem schopná ze sebe v tu chvíli vyrazit jediné slovo, ale zvládla jsem přikývnout. Ben se zasmál a odešel za Fionou. A všude kolem se rozlehlo tiché hihňání. Pravděpodobně už se sázejí, jak dlouho tu ještě vydržím.

Konec ukázky

Table of Contents

Slovo autorky

Prolog

1. kapitola