Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Donald Westlake

Jak neuloupit smaragd

Vydala Grada Publishing, a. s. pod značkou COSMOPOLIS v Praze roku 2015 jako svou 5791. publikaci

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

Z anglického originálu The Hot Rock, vydaného nakladatelstvím Simon & Schuster v roce 1970,

přeložil Radoslav Nenadál

Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová

Obálka, grafická úprava a sazba Jakub Karman, Art007

Formát ePub Milan Vilímek Jihlavský

Tisk CPI Moravia Books s. r. o.

Copyright © 1970 by Donald Westlake

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2015

Translation © Radoslav Nenadál

ISBN 978-80-247-9710-6 (ePub)

ISBN 978-80-247-9709-0 (pdf)

ISBN 978-80-247-5518-2 (print)

Tuto knihu věnuji

MILTU AMGOTTOVI

jehož pomoci vděčím za to,

že jsem nežil život zločinu,

protože pro mě učinil zločin zbytečným.

Zločinec je typ silného člověka v nepříznivých podmínkách, silného jedince, který z daných okolností ochořel.

F. W. Nietzsche

PRVNÍ EPOCHA

1

Dortmunder se vysmrkal. „Pane správce,“ řekl, „nedovedete si představit, jak si vážím osobní péče, kterou jste mi věnoval.“ S papírovým kapesníkem nemohl nic dělat, takže ho v pěsti jen sežmoulal do koule.

Správce věznice Outes se na Dortmundera uznale usmál, zvedl se za stolem, přešel k němu, poklepal ho po rameni a řekl: „Největší potěšení mi způsobují ti, které můžu zachránit.“

Byl to typ moderního vykonavatele státní moci – energický atlet, vycepovaný na univerzitě, reformista, idealista a k tomu člověk ostentativně kamarádský. Dortmunder ho nenáviděl.

Správce věznice prohlásil: „Doprovodím vás k bráně, Dortmunder.“

„To nemusíte, pane správce,“ odmítl Dortmunder. Papírový kapesník ho studil a lepil se mu do dlaně.

„Bude to pro mě potěšení,“ řekl správce. „Až uvidím, jak vycházíte, a pomyslím si, že už víckrát v životě neuklouznete, že se nikdy neocitnete v těchto zdech, nemáte ponětí, jaké potěšení mi způsobí pomyšlení, že jsem se taky svou malou hřivnou podílel na vaší rehabilitaci.“

Dortmunder sám vůbec žádné potěšení nepociťoval. Střelil svou celu za tři sta dolarů – oplývala totiž fungujícím kohoutkem s teplou vodou a vedl z ní tunel do výdejny léčiv, takže za tu cenu byla za babku – a ty peníze měl dostat na ruku, až bude odcházet. Dřív si je vzít nemohl, protože by je u něho při poslední prohlídce našli. Ale jak se jich domůže, když správce bude stát zrovna vedle něho?

Zkusil to zahrát do autu: „Pane správce, sem do téhle kanceláře jsem za vámi vždycky chodil, tady jsem poslouchal, jak mi…“

„Tak pojďte, Dortmunder,“ přerušil ho správce. „Povídat si můžeme cestou k bráně.“

A tak šli k bráně spolu. Když přecházeli velký vězeňský dvůr, uviděl Dortmunder při svém posledním špacíru Creasyho, vězně důvěrníka se třemi céčky, označujícími jeho privilegované postavení: užuž se k němu hnal, ale ten moment se zarazil. Creasy drobným gestem naznačil: Je to v kýblu.

Dortmunder taktéž udělal drobné gesto, které znamenalo: Kurvašteluňk, to vím, že je to v kýblu.

U brány správce napřáhl ruku a řekl: „Tak zlomte vaz, Dortmunder. Chtěl bych doufat, že vás víckrát neuvidím.“ Byl to vtip, protože se zachechtal.

Dortmunder přendal žvanec kapesníku do levé ruky. Byl skutečně plný, měl dlaň celou poblebtanou. Stiskl správci podávanou ruku a řekl: „Taky doufám, že vás už víckrát nespatřím, pane správce.“ To nebyl vtip, ale Dortmunder se nicméně taky zachechtal.

Výraz ve správcově tváři působil náhle poněkud skelně. „Ano,“ řekl. „Ano.“

Dortmunder se otočil a sjel správci pohled na dlaň.

Velká brána se otevřela, Dortmunder vyšel ven a brána za ním zaklapla. Byl volný, svůj dluh společnosti splatil. Ale taky ulítl o tři kila, himlhergot. S těma prachama počítal. Zbývá mu všehovšudy deset babek a lístek na vlak.

Zhnuseně odhodil papírový kapesník na chodník.

Znečišťování.

2

Kelp viděl, jak Dortmunder vyšel do slunečního světla a zůstal chvilku stát a jen se rozhlížel. Kelp znal ten pocit, tu první minutu svobody, svobodného vzduchu, svobodného slunce. Nechtěl Dortmunderovi zkazit radost, a tak čekal, ale když konečně Dortmunder vyrazil po chodníku kupředu, nastartoval Kelp motor a sunul se s dlouhou černou limuzínou po vozovce pomalu za ním.

Vůz to byl pěkný, cadillac, po stranách záclonky, v zadním okénku žaluzie, klimatizace, technické fígle tak dokonalé, že když proti vám v noci vyjelo auto, světla se automaticky ztlumila, a vůbec tu byla všechna možná vylepšení, která člověku šetří práci. Kelp vůz klofl předešlou noc v New Yorku. Chtělo se mu zajet sem spíš vozem než se tlouct vlakem, takže si vyšel v noci vybrat vůz, a našel na Východní 67. ulici právě tenhle. Měl samozřejmě tabulku s doktorským označením MUDr., a takové vozy Kelp vždycky hned automaticky zkoušel, protože doktoři většinou nechávají klíčky ve voze, a lékařská profese ho opět nezklamala.

Samozřejmě, že teď vůz už tabulku s doktorským MUDr. neměl. Stát přece neobětoval jen tak výdaje na čtyřletou Kelpovu výuku, aby ho nenaučil vyrábět tabulky na auta.

Sunul se za Dortmunderem, velká černá limuzína tiše předla, pod pneumatikami křupala zaneřáděná vozovka a Kelp uvažoval, jak to Dortmundera překvapí a potěší, až uvidí právě v okamžiku, kdy vypadl na ulici, přátelskou tvář. Užuž chtěl zmáčknout klakson, ale v tom okamžiku se Dortmunder jako na obrtlíku prudce otočil, podíval se na tichou černou limuzínu se záclonkami v okénkách, v obličeji mu vyskočil panický výraz a vzápětí uháněl po chodníku jako blázen, drže se přihrben těsně při šedé vězeňské zdi.

Na kontrolním panelu u dvířek cadillaku byly čtyři knoflíky na ovládání okének. Jediný háček byl v tom, že Kelp ne a ne si zapamatovat, kterým knoflíkem se otvírá a zavírá které okénko. Stiskl jeden knoflík a dolů sklouzlo pravé zadní. „Dortmundere!“ zařval a šlápl na plyn, až milý cadillac po vozovce poposkočil. Kolem dokola nikde nikdo, jen černá limuzína a prchající muž. Po straně strměla ve své šedivé výšce vězeňská věž a na druhé straně ulice se táhla řada zakrslých umouněných domků, tichých a jako zabedněných, s okny osleplými záclonami a závěsy.

Kelp s autem šněroval po celé ulici, protože jeho pozornost rozvrátil zmatek s knoflíky na ovládání okének. Vtom dolů sjelo levé zadní a Kelp znovu zahulákal Dortmunderovo jméno, ale Dortmunder ho pořád neslyšel. Kelp nahmátl další knoflík, stiskl a nahoru vyjelo pravé zadní.

Cadillac nadskočil a vyhoupl se na obrubník, pneumatiky sklouzly zapleveleným prostorem mezi obrubníkem a chodníkem a v tu chvíli již Kelp mířil přímo na Dortmundera, který se otočil, připlácl se zády ke zdi, rozpřáhl doširoka ruce a zaječel jako strašidlo, které věstí smrt.

V posledním okamžiku dupl Kelp na brzdy. Byly to brzdy s posilovačem a Kelp je jedním rázem zablokoval, takže cadillac zůstal stát jako přibitý a Kelp se odrazil setrvačností od volantu.

Dortmunder prudce vystrčil jednu roztřesenou ruku a opřel se o vibrující kapotu vozu.

Kelp se pokoušel vylézt, ale v rozrušení zmáčkl zase jiný knoflík, ten, který automaticky zavírá všechny čtyři dveře. „Zatracený doktoři!“ zařval, zmáčkl všechny knoflíky, co kde viděl, a nakonec se vytrhl z vozu jako potápěč z objetí chobotnice.

Dortmunder se pořád ještě opíral o zeď, mírně předkloněn, a jednou rukou se přidržoval kapoty. Byl celý sinalý a nebyla to pouze vězeňská bledost.

Kelp došel k němu. „Člověče, co zdrháš?“ řekl. „To jsem já, tvůj starej kamarád, Kelp.“ A napřáhl ruku.

Dortmunder mu jednu ubalil přímo do oka.

3

„Nemusels dělat nic jinýho než troubit,“ vyčítal Dortmunder. Skučel, protože ho na ruce štípal kloub přesně v místě, kde si ho sedřel o Kelpovu tvář. Přitiskl si jej k ústům.

„Vždyť jsem taky chtěl,“ vysvětloval Kelp, „jenže se to ňáko zvrtlo. Ale teď je všecko zas fajn.“

A už jeli po dálnici do New Yorku, rychlostí nařízenou na pětašedesát mil za hodinu. Kelp nemusel dělat nic jiného než držet ruku na volantu a tu a tam se podívat, jestli jsou pořád ještě na vozovce, a jinak se vůz ovládal sám.

Dortmunder se cítil poškozený. Tři sta doláčů v čudu, vylekaný, že by z toho mohl dostat psotník, tady ho skoro přejede nějaký blázen v cadillaku, a ještě k tomu si odře klouby, a to všechno v jednom jediném dni.

„A vůbec, co chceš?“ zeptal se. „Dali mi lístek na vlak, nepotřeboval jsem, aby mě někdo vozil.“

„Určitě potřebuješ ňákou fušku,“ odpověděl Kelp. „Pokuď ovšem nemáš už něco v pácu.“

„Nic v pácu nemám,“ odpověděl Dortmunder. A když si to zároveň uvědomil, popudilo ho to.

„Tak abys věděl, mám pro tebe přímo přepychovej sos,“ vyjádřil se Kelp. Po tváři se mu rozléval blažený úsměv.

Dortmunder se rozhodl, že už se nebude cítit ublížený. „No jo,“ prohlásil, „poslechnout si to můžu. Vo co kráčí?“

Kelp začal: „Slyšels někdy o místě, který se jmenuje Talabwo?“

Dortmunder svraštil čelo. „Není to nějakej ostrov v Jižním Pacifiku?“

„Ale né, to je země. V Africe.“

„O té jsem nikdy neslyšel,“ pravil Dortmunder. „Slyšel jsem o Kongu.“

„To je blízko,“ upřesňoval Kelp. „Aspoň myslím.“

„V těchhle zemích to musí bejt vo hubu, co? Myslím jako vedro.“

„Hm, to víš, asi jo,“ souhlasil Kelp. „Nevím. Nikdy jsem tam nebyl.“

„Myslím, že tam by se mi dvakrát nechtělo,“ řekl Dortmunder. „Mají tam taky nemoce. A hodně zabíjejí bělochy.“

„Jenom jeptišky,“ podotkl Kelp. „Ale nejde o kšeft tam, jde o něco rovnou tady, v starejch zlatejch Státech.“

„Á.“ Dortmunder si olízl klouby na ruce a pak řekl: „Tak proč mi vykládáš o tom druhým místě?“

„O Talabwu.“

„Jo, o Talabwu. Proč se máme bavit o tom?“

„Hned se k tomu dostanu,“ klidnil ho Kelp. „Nikdys neslyšel jméno Akinzi?“

„To je ten doktor, co napsal tu knížku o pohlavním životě,“ řekl Dortmunder. „Chtěl jsem si ji v lapáku půjčit z knihovny, jenže na ni měli pořadí na dvanáct let. Dal jsem si záznam pro případ, že by mě pro dobrý chování nepustili dřív, ale ke knížce jsem se tak jako tak nedostal. Ten chlap už je snad pod drnem, ne?“

„Ale o tomhle já nemluvím,“ řekl Kelp. Vedle auta se ve stejném proudu sunul nějaký náklaďák, takže se musel na okamžik věnovat řízení. Zabočil do druhého proudu, předjel náklaďák a pak se zas vrátil do původního. Nato se podíval na Dortmundera a řekl: „Mluvím o zemi. O další zemi. Jmenuje se Akinzi.“ Jméno vyhláskoval.

Dortmunder zavrtěl hlavou. „To je taky v Africe?“

„Ale o ní jsi přece určitě slyšel.“

„Ne, neslyšel,“ odpověděl Dortmunder. „Jenom jsem hádal.“

„Hm.“ Kelp vrhl pohled na vozovku. „Jo, je to teda jedna další země v Africe,“ vysvětloval. „Nejdřív tam byla britská kolonie, a když se osamostatnila, bylo zle, protože v té zemi existovaly dva kmeny a oba ty kmeny chtěly mít vládu v rukou, takže vypukla občanská válka, až se nakonec rozhodli, že se rozdělí na dvě země. Takže jsou tam teďko ty dvě země, Talabwo a Akinzi.“

„Ty toho o těchhle věcech ale víš,“ poznamenal Dortmunder.

„To mám všechno vod lidí, vykládali mi to,“ pravil Kelp.

Dortmunder se vyjádřil: „Jenže já v tom pořád nevidím ten kšeft.“

„Už se k tomu dostávám,“ řekl Kelp. „Vypadá to, že jeden ten kmen měl takovej smaragd, takovej drahokam, a voni se k tomu modlili jako k pánubohu a teď to mají jako svůj symbol. Něco jako maskot, jako hrob neznámýho vojína, něco na ten způsob.“

„Smaragd?“

„Prej má cenu půl milionu doláčů,“ dodal Kelp.

„To je dost,“ řekl Dortmunder.

„Na takovýdle zboží ti ale žádnej překupník neskočí,“ pochyboval Kelp, „je to moc známý. A taky by to chtělo příšerně peněz.“

Dortmunder přikyvoval: „Zrovna jsem na to myslel! A když jsem uvažoval, co řekneš, tak asi prostě, že se ten smaragd musí ukrást.“

„Ale přesně to chci vopravdu říct,“ přizvukoval Kelp. „Jo, přesně o tenhle kšeft kráčí, ukrást ten smaragd.“

Dortmunder zjistil, že zase začíná být podrážděný. Vyndal si z kapsičky u košile krabičku camelek.

„No jo, ale když ho nemůžeme nikomu střelit,“ namítl, „tak himlhergot, proč ho vlastně chceme ukrást?“

„Protože máme kupce,“ odpověděl Kelp. „Když smaragd dostane, vyplatí každýmu chlapovi, co v tom pojede, třicet tisíc dolarů.“

Dortmunder si strčil cigaretu do úst a krabičku zpátky do kapsičky. „A kolik má bejt těch chlapů?“

„Uvažujeme tak o pěti.“

„To je teda sto padesát táců za šutr v hodnotě půl milionu. To má za babku.“

„Každej dostane třicet tisíc,“ zdůraznil Kelp.

Dortmunder zmáčkl zapalovač v přední desce. „Co je to za chlapa?“ zeptal se.

„Sběratel?“

„Ne. Je to delegát za Talabwo u Spojených národů.“

Dortmunder se podíval na Kelpa. „Kdo že to je?“ Zapalovač vyskočil z desky a spadl na zem. Kelp opakoval svoje slova.

Dortmunder zvedl zapalovač a zapálil si cigaretu. „To mi ale vysvětli.“

„Jistě,“ kývl Kelp. „Když se ta britská kolonie rozdělila na dvě země, připadlo to město, kde se smaragd uchovával, k Akinzi. Ale Talabwo je země, kde je ten kmen, co mu smaragd od věků patřil. Spojený národy tam sice vyslaly nějaký lidi, aby situaci rozsoudili, a Akinzi za smaragd něco zaplatilo, ale tady o prachy vůbec nejde. Talabwo chce smaragd.“

Dortmunder zatřásl zapalovačem a vyhodil jej oknem. Pak se zeptal: „Proč nezačnou válčit?“

„Ty země se totiž od sebe lišej asi jako vejce od vejcete. Jako dva šampioni velterový váhy: vodrovnali by jeden druhýho, ale nezvítězil by nikdo.“

Dortmunder potáhl z cigarety a vdechl nosem. „Když ten smaragd klofnem a dáme ho Talabwo,“ zauvažoval, „jestlipak se Akinzi nesebere a hurá na Spojený národy a tam řeknou: Nařiďte jim, ať nám náš smaragd vrátěj, co?“ Kýchl.

„Talabwani neprozradí, že ho mají,“ ujistil ho Kelp. „Nechtějí ho nikde vystavovat, nic, jenom ho prostě chtějí mít. Pro ně je to symbol. Je to jako s těma Skotama, co před párma lety ukradli sconský korunovační šutr.“

„Kdože co měl udělat?“

„Ale to je taková příhoda, co se stala v Anglii,“ odpověděl Kelp. „No nic, vraťme se k tý smaragdový loupeži. Máš zájem v tom ject?“

„Záleží na tom,“ řekl Dortmunder. „Kde je ten smaragd teďko?“

„Právě teďko,“ odpověděl Kelp, „je v Coliseu v New Yorku. Je tam panafrická výstava, všecky možný krámy z Afriky, a smaragd tvoří součást expozice Akinzi.“

„Takže my ho máme jako sejmout v Coliseu?“

„To zrovna nemusí bejt,“ odpověděl Kelp. „Za pár týdnů se výstava vydá na okružní cestu. Bude na spoustě nejrůznějších míst a poveze se vlakem a na nákladních auťácích. Budeme mít fůru příležitostí, jak si na něj máknout.“

Dortmunder přikývl. „Takže my klofnem ten smaragd, dáme ho tomu chlápkovi…“

„Jmenuje se Iko,“ řekl Kelp a vyslovil jméno jako aiko, s přízvukem na první slabice.

Dortmunder svraštil čelo. „Není to japonskej foťák?“

„Ne, je to jméno delegáta za Talabwo u Spojených národů. A jestli máš o ten kšeft zájem, tak právě toho jedeme navštívit.“

Dortmunder se zeptal: „A von ví, že přijedu taky?“

„Bodejť,“ přikývl Kelp. „Řek jsem mu, že potřebujeme organizátora, plánovače, a řek jsem mu taky, že Dortmunder je v týdle branži ten nejlepší organizátor na světě, a když budeme mít moc velkou kliku, že tě získáme, a ty že nám to všechno pěkně narafičíš. Že si vodkrucuješ poslední dny v kriminále, jsem mu neřek.“

„To je dobře,“ vyjádřil se Dortmunder.

4

Major Patrick Iko, podsaditý, černý, kníratý, studoval právě zprávu o Johnu Archibaldovi Dortmunderovi, kterou mu dodali, a s pobaveným pohrdáním zavrtěl hlavou. Nedovedl pochopit, proč mu Kelp nechtěl říct, že Dortmunder dokončuje výkon trestu, poté co se zrovna do puntíku nevyvedl jeden z jeho důmyslných plánů, ale cožpak si Kelp neuvědomil, že major si automaticky zjistí podrobnosti o celkovém profilu všech lidí, kteří přicházejí v úvahu? S lidmi, kterým svěří balabomoský smaragd, si bude muset samozřejmě počínat krajně selektivně. Nemůže riskovat a nabrat nějaká nepoctivá individua, lidi, kteří by sice smaragd z Akinzi zachránili, ale pak by jej ukradli sami pro sebe.

Velké mahagonové dveře se otevřely a dovnitř vešel majorův tajemník, štíhlý, diskrétně vyhlížející, ebenově černý mladý muž v brýlích s antireflexními skly, a pravil: „Pane majore, jsou tu dva pánové. Pan Kelp a ještě jeden muž.“

„Uveďte je.“

„Ano, pane.“ Tajemník vycouval.

Major sklapl zprávu a uložil ji do zásuvky psacího stolu. Pak se zvedl a usmál se umírněně přátelským úsměvem na oba bělochy, kteří k němu kráčeli po předlouhém orientálním běhounu. „Á, pan Kelp,“ pravil. „Je mi potěšením, že vás zase vidím.“

„Potěšení je i na naší straně, pane majore,“ řekl Kelp. „To je John Dortmunder, ten pán, co jsem vám o něm vypravoval.“

„Pane Dortmundere.“ A major se lehce uklonil. „Račte se oba posadit, ano?“

Všichni se posadili a major se zpytavě zahleděl na Dortmundera. Vždycky ho fascinovalo, když viděl živého právě toho člověka, kterého zatím poznal jen z písemné zprávy, z popisu napsaného strojem na arších papíru složených v žlutavých deskách, z fotokopií dokumentů a z novinových výstřižků a fotografií. A teď je před ním právě ten člověk, kterého se zpráva pokoušela vystihnout. Jak blízko se dostala k pravdě?

Po stránce faktů toho věděl major Iko o Johnu Archibaldovi Dortmunderovi dost. Věděl, že Dortmunderovi je třicet šest let, že se narodil v malém městečku ve středu státu Illinois, že vyrůstal v sirotčinci, že sloužil v armádě Spojených států v Koreji, když se tam prováděly vojenské akce, ale od té doby že byl v oné hře na četníky a zloděje vždycky na té druhé straně a že dvakrát seděl za loupež, z čehož druhý trest skončil vzhledem k dobrému chování vězně právě toho dopoledne. Věděl také, že Dortmundera zatkli několikrát při jiných příležitostech, ale že byla tato zatčení pokaždé vedle. Věděl, že Dortmunder nebyl nikdy zatčen pro žádný jiný zločin a že se zřejmě nevynořily dokonce ani žádné fámy, jež by se týkaly nějakých vražd, žhářství nebo únosů, které by údajně mohl spáchat. A věděl, že Dortmunder byl v roce 1952 v San Diegu ženat, jeho manželka že byla animírka v baru, měla jméno Meduse Raketová, a s tou že ho bez průtahů a nikoli z jeho viny hladce rozvedli v roce 1954.

A co bylo možno pozorovat na živém člověku? Seděl tu v přímém slunečním světle, které se sem linulo okny s vyhlídkou do parku, a především připomínal rekonvalescenta. Malinko prošedivělý, malinko unavený, tvář malinko vrásčitou, štíhlé tělo působící spíš křehce. Oblek měl zřejmě nový a zřejmě to byla ta nejlacinější kvalita, jaká se vyrábí. Boty měl zřejmě staré, ale když byly nové, mohly zřejmě stát spoustu peněz. Oblečení vůbec prozrazovalo člověka zvyklého žít na slušné životní úrovni, na kterého však momentálně vtrhly zlé časy. Když se Dortmunderův pohled střetl s majorovým, byly Dortmunderovy oči mdlé, bez jakéhokoli výrazu, ale obezřetné. Člověk, který dá jen sám na sebe, uvažuje major, a člověk, který dochází k svým rozhodnutím pomalu, ale pak se jich drží.

A drží taky slovo, hm? Major si pomyslel, že by to možná stálo za pokus. Řekl: „Takže vítejte zpátky na svět, pane Dortmundere. Dovedu si představit, jak sladce chutná právě v tomhle okamžiku svoboda.“

Dortmunder a Kelp se na sebe podívali.

Major se usmál: „Pan Kelp mi nic neřekl.“

„Já vím,“ kývl Dortmunder. „Jste si o mně zjišťoval věci po svý ose.“

„Přirozeně,“ přizvukoval major. „Vy byste to snad neudělal, kdybyste byl na mém místě?“

„Možná že bych si o vás taky měl něco zjistit,“ pravil Dortmunder.

„A víte, že byste možná měl,“ přikývl major. „U Spojených národů by vám o mně velice rádi poskytli informace. Anebo si zavolejte na vaše vlastní ministerstvo zahraničí, určitě tam o mně budou nějaké materiály mít.“

Dortmunder pokrčil rameny. „To je ale fuk. Co jste o mně zjistil?“

„Že to s vámi možná můžu zkusit. Pan Kelp říká, že dovedete dělat dobré plány.“

„Snažím se.“

„Co se stalo minule?“

„Někde se něco pomrvilo,“ řekl Dortmunder.

Kelp honem přispěchal příteli na pomoc. „Pane majore, jeho chyba to nebyla, prostě šílenej pech. On to chystal pro…“

„Přečetl jsem si zprávu,“ přerušil ho major. „Děkuji.“ Pak se obrátil na Dortmundera: „Plán to byl dobrý, ale těší mě, že neztrácíte čas nějakým ospravedlňováním.“

„Jaksi to nedovedu znova rozebírat,“ řekl Dortmunder. „Radši si promluvíme o vašem smaragdu.“

„Dobrá. Jste schopni ho dostat?“

„To nevím. Jakou pomoc nám můžete poskytnout?“

Major se zamračil. „Pomoc? Jakou pomoc myslíte?“

„Nejspíš budem potřebovat pár pušek. Jedno dvě auta, možná náklaďák, to záleží, jak se celá práce vystříbří. Možná že budeme potřebovat ještě pár jinejch věcí.“

„Aha, ano,“ řekl major. „Jistě že bych vám mohl poskytnout jakýkoliv materiál, co byste potřebovali.“

„Dobrá.“ Dortmunder přikývl a vytáhl z kapsičky zmačkaný paklík camelek. Zapálil si a naklonil se, aby odhodil sirku do popelníku na majorově stole. „Pokud jde o peníze,“ prohlásil, „Kelp říká, že to má být třicet hadrů na hlavu.“

„Ano, třicet tisíc dolarů.“

„Bez ohledu na počet lidí.“

„Hm,“ odpověděl major, „jistý limit by tu samozřejmě měl existovat. Nechtěl bych, abyste naverbovali celou armádu.“

„Ten limit je?“

„Pan Kelp hovořil o pěti lidech.“

„Dobrá. To dělá sto padesát hadrů. Co když to zmáknem s míň lidma?“

„Bude to pořád třicet tisíc dolarů na hlavu.“

Dortmunder se zeptal: „Proč?“

„Nechtěl bych vás nijak ponoukat,“ vyjádřil se major, „abyste se loupež pokoušeli realizovat s příliš malým počtem lidí. Takže to bude třicet tisíc na hlavu, bez ohledu, jak mnoho nebo jak málo lidí se účastní.“

„Do pěti.“

„Když mi řeknete, že je naprosto nezbytné, aby jich bylo šest, zaplatím za šest.“

Dortmunder přikývl. Pak dodal: „Plus výlohy.“

„Prosím?“

„To bude normální plné zaměstnání asi tak na měsíc, možná na šest týdnů,“ pokračoval Dortmunder. „Musíme z něčeho žít.“

„Chcete říct, že potřebujete zálohu na těch třicet tisíc.“

„Ne. Chci říct, že požaduju peníze na výlohy nad a mimo onu sumu třiceti tisíc.“

Major zavrtěl hlavou. „Ne, ne,“ řekl, „lituji, ale na tom jsme se nedohodli. Třicet tisíc na hlavu a to je všecko.“

Dortmunder se zvedl a zamáčkl v majorově popelníku cigaretu. Doutnala. Dortmunder řekl: „Na shledanou,“ a dodal: „Jdem, Kelpe,“ a vyrazil ke dveřím.

Major nechtěl věřit svým očím. Zavolal na ně: „Vy odcházíte?“

Dortmunder se u dveří otočil: „Jojo.“

„Ale proč?“

„Vy jste moc velkej šunt. Z práce u vás bych měl za chvíli nervy v kýblu. Přišel bych si k vám pro kvér a vy byste mi nechtěl dát víc než jednu kulku.“ Dortmunder sáhl po knoflíku u dveří.

Major ze sebe vyrazil: „Počkejte.“

Dortmunder čekal s rukou na knoflíku.

Major rychle uvažoval a v duchu sčítal výlohy. „Dám vám sto dolarů týdně na hlavu na živobytí.“

„Dvě stě,“ trval na svém Dortmunder. „V New Yorku nikdo za sto dolarů nevyžije.“

„Sto padesát,“ navrhl major.

Dortmunder zaváhal a major pozoroval, jak se snaží rozhodnout, jestli se má hrdlit o plnou částku.

Kelp, který tam celou dobu jen tak seděl, pravil: „To je férová taxa, Dortmundere. Dyť je to kruci jenom na pár tejdnů.“

Dortmunder pokrčil rameny a spustil ruku z knoflíku. „Tak jo,“ kývl. Vrátil se a posadil se. „Co mi můžete říct? Jak ten smaragd hlídají a kde ho vůbec mají?“

Z doutnající camelky se vinula vzhůru úzká roztřesená stužka kouře, jako by si v popelníku rozdělal táborák titěrný Čirokéz. Křivka kouře se vznášela přímo mezi majorem a Dortmunderem, a když se major pokoušel zaostřit pohled na Dortmunderovu tvář, měl dojem, že musí šilhat. Ale přílišná hrdost mu nedovolovala cigaretu ani zamáčknout, ani pohnout hlavou, takže jenom švidral s jedním okem napůl přivřeným a tak odpovídal na Dortmunderovy otázky:

„Vím jen to, že ho Akinzani moc dobře hlídají. Pokoušel jsem se zjistit detaily, kolik je stráží a tak dále, jenže všecko je to utajené.“

„Ale vždyť je teď v Coliseu.“

„Ano. Jako součást akinzijské expozice.“

„Fajn. Tak si to zajdem omrknout. Kdy dostaneme svoje peníze?“

Major se zatvářil nechápavě. „Vaše peníze?“

„Sto padesát za tenhle týden.“

„Aha.“ Bylo to na něho všecko moc rychlé. „Zavolám dolů do finančního. Až půjdete odtud, můžete se tam zastavit.“

„Dobrá.“ Dortmunder se zvedl a vteřinu po něm i Kelp. Dortmunder řekl: „Když budu něco potřebovat, spojím se s vámi.“ Tím si byl major jist.

Konec ukázky

Table of Contents

PRVNÍ EPOCHA

1

2

3

4

DRUHÁ EPOCHA

TŘETÍ EPOCHA

ČTVRTÁ EPOCHA

PÁTÁ EPOCHA

ŠESTÁ EPOCHA