Daniela Bednářová

Morový stĺp sv. Trojice v Kremnici

história moru a vzniku jednej z najkrajších barokových pamiatok na Slovensku

Ukážka z elektronickej knihy

Daniela Bednářová

Morový stĺp sv. Trojice v Kremnici

história moru a vzniku jednej z najkrajších barokových pamiatok na Slovensku

Recenzenti:

PhDr. Oto Tomeček, PhD.

prof. akad. soch. Jozef Porubovič

Fotografie © Mgr. art. Igor Hovorič

Text © Mgr. Daniela Bednářová

ISBN 978-80-972098-2-7

Skôr, ako človek vedel zaznamenať a zapísať históriu písmom,

dokázal historické udalosti a  fakty nakresliť uhlíkom na

steny jaskyne, vyryť do kameňa, opracovať ho a zhotoviť sochy.

A tak vzniklo umenie a jeho neopakovateľná krása.

Túto knihu venujem

z lásky

môjmu synovi Ivkovi a manželovi Ivanovi,

z vďaky

pedagógom Fakulty humanitných vied Univerzity Mateja Bela v Banskej Bystrici, katedry histórie, pretože aj vďaka nim a vedomostiam, ktoré mi dali, vznikla,

z úcty

kolektívu reštaurátorov pod vedením Mgr. art. Igora Hovoriča, ktorí

dokázali obnoviť a zachovať umelecké dielo a krásu, ktorá

začala vznikať pred 250 rokmi, pre nasledujúce generácie.

História. Nekonečný sled udalostí a faktov, ktoré sa stali a menia svet od jeho počiatkov. Paradoxom histórie je, že tak ako po búrke vyjde slnko, tak po maximálne negatívnych udalostiach, ktoré ľudstvo zrazia k zemi, prichádzajú udalosti pozitívne, prinášajú pokrok, diela vytvorené z nadľudského úsilia, posúvajú generácie jednotlivých storočí o krok vpred v poznaní, vede, technike, umení, kultúre.

A presne tak tomu bolo aj v prípade vzniku a stavby morového stĺpa sv. Trojice v Kremnici.

Nebyť morovej epidémie, „čiernej smrti“, ktorá zasiahla ľudstvo takým spôsobom, že očakávalo nielen koniec svojich životov, ale bolo úplne presvedčené, že prichádza koniec sveta, nikdy by nevznikla jedna z najkrajších pamiatok svojho druhu na Slovensku, akou je morový stĺp sv. Trojice v Kremnici, ktorý sa pýši svojou krásou siahajúcou k nebesám už vyše 244 rokov.

Morový stĺp, majstrovské dielo, ku vzniku ktorého prispela smrť, láska, zlato, štedrosť a bohatstvo, práca, zručnosť a mozole ľudských rúk.

Smrť mnohých Kremničanov, do ktorých príbytkov sa bez ohlásenia a pozvania vkradol nepozvaný hosť, smrť – morová epidémia. Láska k Bohu, lebo ten sa stal najmilovanejší a najviac prosený o život, ale aj láska Dionýza Ignáca Stanetiho k Tereze Freisseisen, kvôli ktorej ostáva v Kremnici. Zlatom, vďaka ktorému kremnická mestská pokladnica mala dostatok financií a aj napriek upozorneniam grófskej komory, si mohli Kremničania dovoliť postaviť tak majestátne a prepychové dielo v srdci mesta. Prácou, ktorá v tej dobe bola maximálne náročná a ťažká, ale mozoľnaté ruky Dionýza Ignáca Stanetiho, Martina Vӧgerleho a Teodora Mayera dokázali nielen vyhladiť tvrdý kameň do podoby sôch svätcov, ale ich srdcia a dotyk rúk vdýchli kamenným sochám dušu. A tak nám zanechali majstrovské dielo, na ktoré je mesto Kremnica právom hrdé. Dielo siahajúce do nebies darované Bohu, ktorý prostredníctvom morového stĺpa sv. Trojice ochraňuje mesto Kremnica a jej obyvateľov.

autorka

Predhovor

V historickom jadre mesta Kremnica je postavená jedna z najvýznamnejších pamiatok svojho druhu na Slovensku, monumentálny morový stĺp sv. Trojice, postavený z iniciatívy mesta po morovej epidémii, ktorá sa prehnala v roku 1710 Uhorskom a zasiahla aj mesto Kremnica. Zdalo by sa, že všetky informácie a fakty ohľadne príčin, udalostí a vzniku morového stĺpa musia byť zmapované a známe, zosúladené do jednotného celku. Mojím výskumom som zistila, že tomu nie je tak. Z uvedeného dôvodu bolo mojou snahou spracovať danú problematiku pod názvom Morový stĺp svätej Trojice v Kremnici - história moru a vzniku jednej z najkrajších barokových pamiatok na Slovensku, v ktorej som sa snažila podať ucelený obraz histórie vzniku tejto jedinečnej exteriérovej plastiky. Za pomoc na príprave a tvorbe diela s úctou vyjadrujem vďaku PhDr. Otovi Tomečkovi, PhD. a Mgr. Patrikovi Kunecovi, PhD. za poskytnuté rady a čas, ktorý si našli. Moje poďakovanie patrí aj Mgr. art. Igorovi Hovoričovi, vedúcemu kolektívu reštaurátorov morového stĺpa v Kremnici. Pri výskume materiálu k napísaniu knihy pomohli svojou trochou aj pracovníci viacerých inštitúcií. Moja vďaka patrí za veľkú ochotu Ing. Herbertovi Fischerovi z Heraldisch-Genealogische Gesellschaft „ADLER“ Viedeň, zamestnancom knižnice Slovenského národného múzea v Bratislave, Slovenskej národnej knižnice v Martine, Knižnici Slovenskej národnej galérie v Bratislave, Štátneho ústredného banského archívu v Banskej Štiavnici, Štátnemu archívu Banská Bystrica pobočka Kremnica, Zemskému archívu v Opavě, NBS Múzeu mincí a medailí v Kremnici, Ing. Zuzane Müllerovej za pomoc pri preklade textov z maďarského jazyka.

Mesto Kremnica ako hlavné hospodárske centrum Zväzu siedmich stredoslovenských banských miest nie je známe len vďaka zlatu a kremnickým zlatým dukátom. Vďaka nim mesto žilo aktívny kultúrny, umelecký a spoločenský život. Obdobie baroka bolo pre Kremnicu „zlatým obdobím“. Kultúrne a umelecké pamiatky, ktoré boli postavené v meste, preslávili Kremnicu tak ako dukáty. Jednou z najcennejších umeleckých pamiatok, ktorá presiahla hranice krajiny, je morový stĺp sv. Trojice, ktorý má svoje čestné a reprezentatívne miesto v centre mesta, na námestí. Kniha podáva sumárny prehľad historických udalostí a faktov, ktoré mali vplyv na vznik morového stĺpa v Kremnici, približuje a ozrejmuje 400 ročné obdobie morových epidémií, následne spracováva ich vplyv na kresťanské učenie a umenie baroka, spracováva fakty vzniku monumentálneho diela – morového stĺpa sv. Trojice na kremnickom námestí, vysvetľuje ikonografiu diela a podáva sumárny prehľad reštaurátorských zásahov, ktoré boli uskutočnené, aby tento monument ostal zachovaný. Využíva pri tom priamu metódu spracovania získaných historických faktov, ktoré sú rozdelené do šiestich kapitol. Zdrojom informácií je dostupná odborná literatúra, ktorej autori sa venovali problematike  morových epidémií, rozvoju zdravotníctva v období feudalizmu, umeniu a sochárstvu v období baroka v Kremnici a v širšom kontexte celej Európy. Pre obdobie rokov 1710 až 1772 je využitý zachovaný písomný archívny materiál.

Kapitola – Kremnica, morový rok 1710, cielene napísaná v štýle beletrie, zavedie čitateľa do mesta Kremnica, aby dokázal pochopiť a utvoriť si obraz dní mesta, kedy vchádza cez mestské brány neželaný hosť – mor, k udalostiam a životu obyvateľov počas morových dní a opatreniam, ktoré prijali Kremničania v snahe vyhnať neželaného hosťa za hradby mesta čo najďalej do zabudnutia.

Kapitola – Mor v Európe je zameraná na obdobie, kedy 400 rokov postihovala Európu morová epidémia, faktorom, ktoré prispeli k jej vzniku, zavlečeniu a šíreniu epidémie, prejavmi tejto choroby, liečebným praktikám lekárov, odporúčaným metódam a liekom proti moru. Jednotlivým druhom opatrení, prijatým nariadeniam a príkazom, ktoré mestá vydávali ako prvoradú prevenciu zabrániť šíreniu moru medzi obyvateľstvom. S morom veľmi úzko spojenou vysokou úmrtnosťou a následne problematikou hromadného pochovávania obetí. Venuje sa prvým konkrétnym krokom v boji voči šíreniu epidémie v začiatkoch rozvoja zdravotníctva v období feudalizmu.

Kapitola – Morové epidémie a umenie baroka sa venuje obdobiu umenia baroka, prostredníctvom ktorého sa cirkev snaží znovu získať stratených veriacich. Barokový sloh ako navrátenie k viere Boha pomáha budovať cestu ku katolicizmu svojim vznešeným náboženským maliarstvom, sochárstvom a hudbou. Prostredníctvom citov a veľkým lákadlom – umením, je veľkou pomocou cirkvi v jej náboženskej propagande, v období rekatolizácie a katolíckych reforiem. Na vznešenosti a bohatstve barokového slohu sa odzrkadlil aj vplyv morových epidémií, ktoré cirkev určitým spôsobom aj využila vo svoj prospech. Neznalosť pravej príčiny šírenia epidémií moru viedla k zosilneniu kresťanského učenia, viedla ľudí k pobožnosti, k modlitbám. Náboženská podstata barokového umenia sa prejavila aj pri vzniku jedinečných votívnych barokových pamiatok – morových stĺpov, ktoré nadobúdajú nové podoby a rozmer.

Kapitola – Morový stĺp v Kremnici podáva kompletné informácie o vzniku jednej z najvýznamnejších barokových pamiatok svojho druhu na Slovensku, morového stĺpa sv. Trojice v Kremnici, faktom, za ktorých vznikol, ako aj osudom pôvodného „starého“ morového stĺpa. Rovnako tak približuje autorov – sochárov nového diela a ich pôvod, iniciatívu a dôvody mesta, ktoré smerovali k jeho realizácii. Kapitola – Ikonografia stĺpa vysvetľuje ikonografický rozbor diela, poslanie stĺpa zobrazené v ikonografii pamiatky. Podáva umeleckú a historickú analýzu sochárskej výzdoby kremnického  stĺpa sv. Trojice, ktorá ukázala, že vznik daného diela sa uskutočnil podľa vopred stanoveného ideového konceptu.

Kapitola – Reštaurovanie morového stĺpa zaznamenáva reštaurátorské zásahy a spôsoby reštaurovania barokového diela, ktoré boli na ňom nutné uskutočniť presne v časových súvislostiach a postupnosti. Najväčšiu pozornosť venuje poslednému reštaurátorskému zásahu, ktorý bol jedným z najnáročnejších, nakoľko bola prvoradá úloha zachovať barokové originály, ako aj kópie z 19. storočia, a tieto nahradiť rekonštrukčnými kópiami, a zachovať pôvodný barokový vzhľad a zabezpečiť záchranu pamiatky. Zaoberá sa osudom barokových originálov a ich uložením v priestoroch radnice mesta Kremnica, v bývalej „kočiarni“ a vytvorením lapidária, kde sú prezentované na patričnej úrovni, ktorá im prislúcha a prináleží. Skôr, ako sa čitateľ začíta do odborného textu, ho pozývam nahliadnuť do stránok, na základe ktorých, si môže vytvoriť obraz, ako asi žila Kremnica v roku 1710. Aké udalosti sa odohrali v meste, ako vyzeral život našich predkov, keď všetky vrstvy obyvateľstva bez rozdielu veku, pohlavia, spoločenského postavenia v plnom nasadení zasiahol a vnikol do ich príbytkov mor, ktorý si právom vyslúžil prívlastok „čierna smrť“. Pri ich písaní ma inšpirovali informácie a historické fakty, ktoré sú ukryté v archíve, v útlej 25-stranovej knihe profesora histórie hlavnej uhorskej kremnickej štátnej reálky Józsefa Hlatkeho : A kӧrmӧczbányai Szt.-Háromság-Oszlop, vydanej v Kremnici v roku 1898,  v knihe Michala Matunáka : Z dejín slobodného kráľovského a hlavného banského mesta Kremnica, vydanej v Kremnici v roku 1928 a v nepublikovanom rukopise Michala Matunáka : Cirkevné dejiny mesta Kremnice I. – III., z roku 1932.

Kremnica, morový rok 1710

Aj keď slobodné kráľovské banské mesto Kremnica chránili pevné kamenné hradby, ktoré ešte aj dnes môžeme zaradiť medzi najzachovalejšie na Slovensku, vstup do mesta ostražitým zrakom kontrolovala mestská stráž z urastených, svalnatých a bojachtivých chlapov z celej duše vojakov, ktorých strely vedeli zasiahnuť presne, predsa len nedokázali zabrániť, aby do mesta prišiel na „návštevu“ a vnikol nežiadaný, nepozvaný a vo všetkých kútoch sveta vyháňaný hosť. Tým hosťom bol mor. Vkradol sa do mesta ticho, bez ohlásenia, nepozorovane, aby mohol zahaliť zlaté kráľovské mesto do oblaku čiernej smrti. Nedobytné hradby mesta úplne stratili svoj najdôležitejší význam v obrane a ochrane mesta a jeho obyvateľov.

Už tretiu noc bol mesiac na tmavej oblohe ako veľká žeravá guľa. Mathias Bielesch sa zobudil zavčasu ráno. Posledné noci jeho spánok býva veľmi nepokojný. Nebolo to však kvôli splnu mesiaca na nočnej oblohe. Ani preto, že už celý týždeň nezasvietilo slnko. Schovalo sa radšej za mraky, ako keby slnečné lúče nechceli vidieť tú hrôzu, ktorá prichádza. Príroda v tom mala úplne jasno. Presne vo chvíli ako otvoril oči, mu celým telom prebehli zimomriavky. Opäť ten, pre Mathiasa nepríjemný zvuk, ktorý rezonoval v jeho hlave. Hrmot kolies drevenej rozheganej káry bol svojou pravidelnosťou dokonalý. Mathias po čase už presne vedel kedy kolesá dopadajú na kocky, a presne kedy z kociek do blata. Poodchýlil ťažký a hrubý záves na okne, ktorý mal zabrániť, aby nikým nepozvaný hosť, mor, vošiel do ich príbytku. Strašidelný škrekot mačky, ktorú týmto úkonom odplašil ho tak vyľakal, že takmer strhol záves z okna. Mesačný svit spoza oblakov veľmi neodvážne, akoby sám Mesiac mal strach, dopadal a svietil na cestu káre plnej nebožtíkov, obetí moru. Mathias si sadol na posteľ, a hlavou otočenou na bok sa pozrel na svoju ženu Amáliu. Už v tej chvíli ako sa do nej zahľadel prvýkrát na trhu, vedel, že je to tá pravá pre jeho srdce a cestu životom. Jeho myseľ sa každé ráno zastavila stále na tej istej otázke, na ktorú však nevedel nájsť odpoveď. Cez drobné slzy v očiach rozmýšľal, či dieťatko, ktoré nosí pod srdcom vôbec uvidí svetlo sveta. Čierna smrť mu už zobrala všetkých troch synov. Ako prvého pochoval najmladšieho Wendelína, ktorého detské telíčko navždy zaspalo po troch dňoch vysokých horúčok a zvracaní krvi. O dva dni na to sa v horúčkach vysypal morovými vyrážkami veľkými ako šošovica, ktoré sa zapálili, opuchli a začala z nich vytekať smrtiaca tekutina a hrčami pod pazuchami najstarší Elias, ktorého si smrť vzala na piaty deň. Prostredný Tobias sa trápil sedem dní. Horúčku na druhý deň začali sprevádzať červené vyrážky, silný kašeľ, zvracanie, a keď mu navreli veľké hrče, Mathias vedel, že príde aj o tretieho syna. Prečo si nevzala radšej jeho, ale milovaných synov? Bratia vždy veľmi túžili po sestre. Pripravili jej už aj meno, a všetci traja sa prvýkrát v živote zhodli bez hádok, Anna – Mária, presne tak ako sa volala Mathiasova stará mama, ktorú chlapci nesmierne milovali. Vždy vedela ako potešiť ich srdcia, ako poučiť múdrosťou ich hlávky, ako nasýtiť ich maškrtné jazýčky. Amália otvorila oči a pozrela sa na svojho muža. Ten z police vzal fľašku s ružovou vodou, namočil ňou handričku a jemne poumýval Amálii tvár. Veril, že prežije. Chorobu lepšie znášali ženy ako muži. V lavóre rozrobil vodu s vínom na umývanie rúk. Prevencia, ktorá vraj mala zabrániť a nedovoliť preniknúť moru do ich tiel. Mathias sa posunul na posteli bližšie k svojej Amálii, chytil ju za ruky a spolu sa začali modliť. Dúfal, že ich prosby k Bohu a svätým budú vyslyšané a všetkých troch čierna smrť obíde. O ich osude mohol rozhodnúť len Boh. Bol to jeho „Boží hnev“.

Mestský sudca, vysoký a štíhly, s najprísnejším pohľadom v meste, Žigmund Freisseisen sa nervózne prechádzal po izbách svojho meštianskeho domu na námestí. Ani veľký otlak na jeho ľavej nohe , ktorý mu spôsobili nové čižmy, mu nebránil v intenzite krokov rýchlejších ako tikot veľkých hodín na stene. Manželka sem tam zdvihla zrak od výšivky, ale vedela už, že v takomto rozpoložení jeho mysle ho nehodno vyrušovať. Ani stará pomocnica Cäcilia sa neodvážila ponúknuť mu teplý bylinkový čaj. Ráznymi krokmi vymeriaval izbu za izbou. Začal mať vážne obavy o obyvateľov, o život svojej rodiny a existenciu mesta. Mor, proti ktorému nikto na svete nepoznal zbraň v podobe účinného lieku, si bral stále väčšie množstvo obetí. Po včerajšej porade s ráznym a vojensky zanieteným  veliteľom mestskej stráže a hlavou obrany  mesta, hlavným kapitánom Mantsom, ktorý si z nervozity ráno ostrihal aj svoju dlho pestovanú bradu, dlhé fúzy si ponechal, aby čistili vzduch, ktorý dýcha, vedel, že keď chcú ochrániť svojich obyvateľov od neželaného hosťa, musia prijať rázne a tie najprísnejšie opatrenia. Lenže aké? Čiernej smrti nevedeli nikde v Európe uniknúť, účinný liek a zbraň nikto bohužiaľ nepoznal.

Ráno, dňa 8. júla 1710, kráča mestský sudca pomaly, predlžujúc si cestu, a zamyslene hore námestím na zasadnutie mestskej rady. Situácia v meste je omnoho viac ako vážna a preto súrne prizvali na zasadnutie aj duchovných predstaviteľov mesta a všetkých dôstojníkov mestskej stráže. Hlavnou úlohou mestskej rady bude vyhodnotiť všetky potrebné opatrenia a prijať ich čo najskôr, aby zamedzili šíreniu nákazlivej choroby moru, ktorý už vo veľkom vypukol a nezastaviteľne sa  šíri v susednej Banskej Štiavnici. Na zasadnutí mestskej rady ako prví dostali slovo pozvaní duchovní predstavitelia. Vo svojej reči, s náležitým pátosom kladúc dôraz na každé slovo, vyslovené pomaly a zrozumiteľne, sa snažia vysvetliť a zdôvodniť „Boží hnev“, ktorý dopadol na ľudí. Prízvukujú živú vieru slúžiacu Regnum Marianum – Mariánskeho kráľovstva, ako úsilia a programu habsburskej dynastie integrovať Uhorsko ako súčasť rakúskeho mocnárstva na báze, platforme katolíckej ideológie a katolíckeho svetonázoru. Podľa slov a presvedčenia duchovných, len takáto živá a silná viera dokáže ukotviť v ľudskom vedomí blízku božiu pomoc a pomoc svätých. Len za pomoci cirkevných obradov a intenzívnymi modlitbami budú môcť obyvatelia Kremnice prinútiť svätých, aby poskytli pomoc obyvateľstvu a tak vymohli víťazstvo nad morovou epidémiou. Dôraz začali klásť aj na potrebu, aby vnútorná hlboká úcta k Bohu, bola aj navonok vyjadrená sakrálnymi stavbami, ktoré bude potrebné v čo najskoršom čase uskutočniť.

Dôstojníci mestskej stráže sa všetci zhodli na podmienkach obrany mesta ešte pred jeho hranicami. Zásadne pripomienkovali maximálnu ochranu a obranu mestských hradieb pred všetkými cudzincami a chorými pocestnými, ktorí sa čo i len priblížia k mestu. Mestské brány sa zatvoria a nikoho nepustia do mesta a ani z mesta von, aby nepriniesol chorobu. Kto bude chcieť silou mocou opustiť mesto, dnu sa už nedostane. Choroba sa totiž šírila rýchlym tempom. Spočiatku postihovala najviac chudobnejšie vrstvy obyvateľstva, u ktorých sa najmenej dodržiavali hygienické požiadavky, na ktoré však nemali ani podmienky. Veľmi rýchlym tempom však začala navštevovať všetky skupiny obyvateľstva, bez rozdielu ich spoločenského postavenia, vierovyznania, majetkových pomerov. Čierna smrť bola vskutku demokratická choroba. Po takmer celodennej porade, na základe množstva návrhov, pripomienok a diskusii poznačenej strachom všetkých prítomných o existenciu mesta, po niekoľkých pohároch vína v rámci dezinfekčných opatrení organizmu, sa mestská rada jednohlasne  dohodla a rozhodla. Prijala rázne opatrenia, ktoré majú zachrániť slobodné kráľovské banské mesto Kremnica od šírenia moru.

V prvom rade je nutné, aby mesto postavilo barakovú nemocnicu pre nakazených morom. Chorých, a aj tých, ktorí prejavujú známky, že choroba sa môže rozvinúť, treba okamžite izolovať od zdravých obyvateľov, aby s nimi neprichádzali do kontaktu. V barakovej nemocnici mesto zamestná už skúsených lekárov a chirurgov, ktorých vybavia potrebnými lekárskymi nástrojmi a liekmi, ktoré podľa odborných vyjadrení lekárov môžu pomôcť. Aj keď v podstate nikto nevedel vôbec aké lieky by boli potrebné, a hlavne aké by vedeli bojovať s morovou epidémiou, zastaviť ju a zničiť. Vyhnať ju z mesta čo najrýchlejšie preč. Spomedzi radných, u ktorých je samozrejmá zodpovednosť, sa vyberú commisariusi – komisári. Ich úlohou bude presne sledovať priebeh a šírenie choroby v meste. Commisariusi si budú viesť presné záznamy, ktoré rodiny v meste postihol mor, na ktorých miestach. Dôležité bude, aby zistili kto je z jednotlivých rodín vyvolený Bohom a odolný voči moru, koho nepostihol a komu sa podarilo v silnej viere morové ochorenie prežiť, ak sa vôbec niekto taký nájde a pravidelne informovať mestskú radu o daných skutočnostiach. Jednotliví predstavení mestských štvrtí urobia súpis ľudí, ktorí budú vhodní na expedovanie zomrelých a na kopanie hrobov. Táto činnosť musí byť vykonávaná rýchle a čo najskôr. Zomrelých treba ihneď pochovať, ale nesmie sa pritom zanedbať príslušná bohoslužba podľa vierovyznania, aby obete „čiernej smrti“ odišli na druhý svet tak, ako sa na veriaceho patrí. Pohrebu sa nebudú zúčastňovať v rámci prevencie deti. Ženy po zrelom uvážení, ktoré je na nich samotných.

Na podnet mestskej stráže sa mestská rada dohodla, že je viac než potrebné, aby našli občanov, dobre znalých pomerov mesta a okolia, ktorí budú na južnom konci mesta pri štátnej ceste vedľa Šibeničného vrchu, presne podľa rozpisu dozerať, strážiť a predovšetkým musia zabrániť vidieckym pocestným, ktorí by sa snažili o vstup do mesta. V čase morovej epidémie, musí stráž zabrániť, aby žiadny pocestný neprešiel cez mestské brány. Aj keď neprejavuje známky choroby, čierna smrť si ho mohla už vybrať, schovávať sa v jeho tele, a po príchode do mesta vypuknúť a nakaziť ďalších obyvateľov, s ktorými príde do kontaktu. Pocestný si predsa s nikým ani nemusí podať ruku a môže nakaziť okolie. Nikto zatiaľ nevedel, ako sa choroba šíri.

Ďalším cieľom bolo nájsť vhodnú lokalitu na lazaret, ktorý mal byť čo najďalej a v čo najodľahlejšej časti. K tejto úlohe bola ustanovená špeciálna komisia, ktorá priamo v teréne zhodnotila a vybrala okolie jazera pri Rothovcoch. Neskôr po diskusiách túto vec zamietla, nakoľko lokalita bola vzdialená a finančné náklady na výstavbu by boli vysoké. Aby sa ušetrili finančné prostriedky, ktoré v čase moru budú potrebné a vzhľadom na uzatvorenie mesta, nekonanie trhov a  obchodov, budú v  mestskej kase chýbať poplatky, komisia sa rozhodla, že namiesto výstavby novej nemocnice budú využité opustené domy pri Rennwiese. Veď už v testamente váženého a bohatého mešťana Augustína Langsfeldera vystaveného v roku 1485 je zaznamenané: „V nedeľný deň 10. januára o druhej hodine popoludní, ostrovtipný muž Augustín Langsfelder, zdravým a náležitým rozumom a rozmyslenou vôľou, pred velebným mužom, pánom Jánom Bognerom z Levoče, nateraz kremnickým farárom, ako i pred Jurajom kňazom, rektorom tunajšieho oltára sv. Mikuláša, svojho spovedníka a pred pánom Jánom Schaiderom (tiež bol Langsfelder, ale ako lučbár zlata, nosil meno svojho významného úradu) bratom svojim, ako i pred šľachetným mužom Pavlom Peckom a Pavlom Tylom, svoju poslednú vôľu takto usporiadal, chcel a učinil: „ ...Za spasenie duše. Ďalej každú nedeľu nech sa dá víno do špitála a do domu malomocných – domus leprosorum, podobne do domu duší – domus animarum, každej osobe po štvrť holby, a to po celý rok.“

Domus animarum – dom duší si mešťania založili a udržiavali pre svojich zostárnutých a zle pochodilých baníkov a práceneschopných spoluobčanov. Domus leprosorum – dom malomocných, epidemická nemocnica, ktorá bola len príležitostne postavená na Rennwiese v 15. st., keď nákazlivá choroba lepra bola dovlečená do mesta. O sto rokov neskôr, po zaniknutí malomocnosti, bola premenená na nemocnicu pre chorých na chytľavé choroby, epidémie, predovšetkým mor. Akonáhle epidémia zanikla bol domus leprosorum rozpustený. Na Rennwiese domov je dosť a dajú sa vhodne, jednoducho a podľa potreby zariadiť. Komisia presne určila domy pre lekárov, duchovných a hrobárov. Ak by bolo opustených domov málo, občanom tejto lokality, ktorí by boli nútení prenechať svoje obydlia osobám postihnutým morom, mesto nájde oddelené ubytovanie a domy. Nájomné týmto občanom za ubytovanie uhradí mesto. Nepostaviť nemocnicu však bola veľká chyba, ktorú mesto spravilo a zistilo až neskôr. Plat visitátorov – navštevovateľov mestská rada ustanovila na 2 florény týždenne. Chirurgus pestilentiarius, ktorým sa stal Keresztély Grandtner, dostane za svoju zodpovednú prácu 2 florény týždenne. Mzda hrobárov a kopáčov hrobov bude 1 florén. Mestská rada sa spoliehala aj na cisársku komoru, ktorá tiež vyjadrila veľkú ochotu finančne prispieť postihnutým mestám na pomoc.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-972098-2-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Predhovor

Kremnica, morový rok 1710

Morový stĺp v Kremnici

Ikonografia stĺpa

Tiráž