Mia Rubia

Zvliekanie vlastnej kože

Ukážka z elektronickej knihy

Ďakujem A.,

ktorý mi vnukol myšlienku napísať túto knihu.

Venované všetkým ženám, ktoré nemajú strach byť samy sebou a ísť si za svojimi snami.

Venované vám.

Inšpirované

videným,

zažitým

a

počutým.

“Pravda si niekedy nájde krutú cestu, aby nám otvorila oči.”

Barcelona, 4. máj 2015

Sedím v predsieni nášho bytu. Čierny kufor sa mi krúti pod zadkom a ja ho z dlhej chvíle detailne skúmam. Posledných pár rokov so mnou precestoval kus sveta a je už poriadne obitý. Pripomína mi mňa. Zvnútra.

Za mierne dramatických podmienok spôsobených búrkou som pred dvoma hodinami pristála na barcelonskom letisku El Prat. Presun domov mi trval hodinu, tú ďalšiu sedím na kufri. Stále oblečená a obutá. Striedavo pozerám na mláčku pod členkovými gumákmi a stenu oproti. Hlava opretá o studenú stenu. Nádych. Výdych. Von stále prší. Počujem ako dažďová voda steká v odkvapoch, šuští pod kolesami áut, klepoce na okná. O poschodie nižšie šteká susedov pes zatvorený v kúpeľni, vedľa matka kričí na svojho malého syna, že mu odreže ruky, lebo si nevie upratať. Z vrchného poschodia sa ozýva len pravidelný tlmený klepot. Postele o stenu.

Všetko pokračuje vo svojich zabehnutých koľajach. Aj ja som tá istá, čo pred mesiacom odchádzala na Slovensko. Rovnako dvíham ľavé obočie pri pohľade do zrkadla, nechávam kúsok nedojedeného jedla na tanieri a nosím zásadne nohavičky čiernej farby. Ale niečo sa predsa len zmenilo. Vo mne.

Rozmýšľam, aké to bude, keď mu všetko poviem. Nebude sa mu to páčiť, bude kričať, odíde alebo ma vyhodí z bytu? Dozviem sa čoskoro. Je 23:07, povedal, že príde po polnoci.

Ten on, to je môj snúbenec. Vlastným menom Daniel. Kamarátka Sandra ho pred rokmi nazvala španielsky vtáčik. Vtedy som sa na ňu nahnevala, teraz tu zapúšťam korene na chodbe a plánujem poľovačku na vtáky. Asi tušíte, že kačky to nebudú.

Mimochodom, ja som Ela. Teší ma. Vlastne, nebudem vás zavádzať, som Eleonóra. Ale povedzte to dnes nahlas v kuríne plnom sliepok s našpúlenými perami niekde na teraske a nepomôže vám ani originál Majkl či Lujs prehodený cez plece. Pardon, cez zápästie, opierajúc sa o svojho zabezpečeného frajera. Mne osobne Eleonóra nevadí. Ak by som sa volala Petra, Gabriela, Lilian, stále by som to predsa bola ja. Sliepky ale rozmýšľajú inak. Takže som Ela.

Vyrastala som v neveľkom meste na západe Slovenska. Bolo to už pomerne dávno, takmer pred tridsiatimi rokmi. Pamätám sa ešte na tri televízne programy, látkové vreckovky, mlieko v plastovom vrecúšku. A klasický telefón ležiaci na háčkovanej dečke od susedy, do ktorého som malým prstom vytáčala Sandrine číslo, keď som jej volávala kvôli úlohám. Dnes mám úlohu celkom inú. A mala by byť splnená v priebehu najbližších desiatok minút. Nepopieram, ak som sa ako dieťa bála, aby telefón nezdvihol Sandrin prísny otec, teraz mám strach tiež. Len z iného muža. Z toho, s ktorým viac než šesť rokov tvorím pár. Pravdepodobne do dnes.

Niekde nad Francúzskom, 3. február 2015

Rodičia sa rozviedli keď som mala deväť. Nikdy nemali ideálny vzťah, ani len jeho náznak. Zlomilo sa to, keď si otec našiel priateľku a odsťahoval sa. A potom ďalšiu a ďalšiu, až ho tá posledná opustila, keď jej oznámil, že má nádor a je to vážne. Spolu som ich naposledy videla v deväťdesiatych rokoch minulého storočia. Otec odchádzal. Vliekol si svoje veci asi v desiatich igelitkách, do ktorých mu moja mama liala cviklový kompót vrieskajúc, že uvidíme či mu to tá jeho kurvička bude vedieť vyprať. Ja som stála vo dverách mojej izby a všetko, čo som vedela bolo, čo znamená kurvička. Na rozdiel od vlastnosti zaváranej cvikly na flanelových košeliach.

Mama žila dlhé roky sama. Mala pár, rozumej dvoch, partnerov, s ktorými chodila, ale ani jeden sa nestal mužským hlasom v našej domácnosti, po ktorom som ja ako malá túžila. Otca som mala stále rada. Alebo povedzme, necítila som voči nemu nič zlé. Napriek tomu, že ma nikdy neprišiel pozrieť. Nestretávali sme sa a ani sme spolu nehovorili. Nič. Zvykla som si na to, že v mojom živote neexistoval.

Po promóciách som sa presťahovala za priateľom do Barcelony. A časom nastala zmena aj u mojej mamy. Už nežije sama. Znova sa k nej nasťahoval otec a ona sa o neho so všetkou jej láskou stará. Akoby nič. Po toľkých rokoch zrazu hovorí, že ho miluje. On, pomaly umierajúci človek, ktorého sa choroba nechce vzdať a ja v Katalánsku, kde musím oželieť sledovať tieto veľké zmeny doma, z prvého radu. Ale srandy bokom. Môj otec je späť a pravdepodobne čoskoro umrie. Situácia je vážna. Preto teraz sedím v lietadle z Barcelony do Viedne. A neviem si predstaviť prísť domov a mať ich tam spolu. Mať nás troch spolu.

Slovensko, 6. február 2015

Príchod to bol naozaj zvláštny. Otca by som sama nespoznala. Sedel na sedačke, pozeral hokej a chrúmal čerstvú mrkvu. Sledovala som ho škárou medzi dverami. Bol starý a bledý, asi o dvadsať kíl ľahší ako v deň, keď som ho videla naposledy. Na prvý pohľad bolo jasné, že nie je v poriadku. Prišlo mi ho ľúto.

Pomaly som otvorila dvere. Pozrel na mňa veľkými modrými očami a usmial sa.

“Ahoj.”

“Elenka!” vystrel ku mne ruku.

“Vyhrávame?” pozrela som na televízor.

“Už sme vyhrali,” pohladil ma po líci. “My sme už dnes vyhrali.” Silno som ho objala, až hlesol.

“Ach, prepáč!”

“To nič. Len si musíš zvyknúť, že už nie som ten svalovec spred dvadsiatich rokov.”

“To nebolo pivné brucho?” doberala som si ho.

Celú situáciu som brala s humorom. Aj keď som mala všetky dôvody sveta na to, aby som ho nenávidela. Aby som s ním neprehovorila pol slova. Aby som ho vyhodila z nášho bytu a nechcela ho viac vidieť, tak ako on nechcel dvadsať rokov vidieť mňa. Ale na čo by to bolo dobré? Mám pravdepodobne poslednú šancu ho spoznať. Opýtať sa ho všetky tie “prečo”, ktoré nosím v hlave celé roky. Pozrieť sa na svet, a vôbec, na to, čo sa stalo v minulosti jeho očami. Mohla som si vybrať inú cestu, viem, ale chcela som túto. Život je už sám o sebe dosť ťažký, prečo ho ešte viac komplikovať?

“Vieš, zmenil som stravu, daj si aj ty,” ponúkol ma bio mrkvou.

“To by som mala aj ja.”

“Elenka, veď vyzeráš bohovsky. Vlasy po pás, bronzová pokožka, vyšportovaná postava. Ešte k tomu červený diplom z ekonómie! Určite sú z teba všetci Španieli celí paf,” ťapol ma po stehne.

Z výrazu “celí paf” mi zabehla zle požutá mrkva.

“Som zasnúbená, vieš?”

“Viem. Aj som videl fotky. Pekný šuhaj ten Daniel. Len či je aj šikovný, čo?”

“Ale je.”

“Večera je na stole,” vbehla do obývačky mama v novej farebnej zástere. Z toľkého sviežeho vzduchu prišlej zmeny sa mi zakrútila hlava.

*

Otec ma zoznámil s jeho diagnózou. Kolorektálny karcinóm v ľavej polovici hrubého čreva. Zlá správa je, že ide o zhubný nádor, dobrá, že je v štádiu, ktoré sa ešte môže operovať. Neviem ako to prežíva, keďže ho nepoznám. Ale asi sa to snaží brať s nadhľadom, nepoddávať sa. Hovorí o tom akoby sa nič vážne nedialo a ja ho za to obdivujem. Nie je nešťastný, zatrpknutý, nepúta na seba pozornosť celého sveta kvôli tomu, že je chorý. Mám dokonca pocit, že si užíva moju prítomnosť, maminu. A že je istým spôsobom šťastný. Zvláštny pocit. Dlhé roky som si žila v citovom stereotype a odrazu sa všetko mení. Zásadne. A rýchlo. Operovali ho včera. Celý čas som bola nervózna. Nedokázala som si utriediť pocity. Bojím sa? Je mi to jedno? Záleží mi na ňom? Aj po pauze dvoch dekád stále cítim, že je to môj otec. Zázraky čakať nemôže, ale áno - mám ho rada. Verím, že bude v poriadku, že zabojuje. Pri dnešnej návšteve v nemocnici som mu to povedala. Chcela som byť v pohode, no v zápachu nemocničnej sterility, tečúcich infúzií, bolestivých vzdychov a sekírovania od sestier to nebolo jednoduché. Otec bol unavený a slabý. Ale odhodlaný.

“Tomu čertovi doktori naložili nakladačku už v prvej tretine,” hovoril ticho, ale jasne, “no keby sa mu málilo, ja mu dám ešte po papuli.”

S mamou sme sa smiali a ja som si týmto definitívne uvedomila, po kom mám ten kus žraločej povahy. Som ako on. V tom okamihu som ho mala radšej ako kedykoľvek predtým. A kedykoľvek potom.

Z nemocnice som bežala do mesta po preložené dokumenty, ktoré bolo treba overiť. Mysliac na rozhovor s primárkou som vbehla k notárovi a zaklopala na dvere.

“Ďalej,” kričal tenký ženský hlas z vnútra.

“Dobrý deň.”

“Dobrý, čo potrebujete?” usmievala sa na mňa guľatá šedivá šesťdesiatnička.

“Potrebovala by som overiť kópie prekladov.”

“Posaďte sa, pozriem sa na to.”

Pomaly listovala.

“Španielčina?”

“Áno.”

“Môžete chvíľočku počkať? Nemôžem vám to potvrdiť, to musí osobne pán Kamenický. Teraz má vedľa stretnutie,” ukázala perom na masívne dvere po mojej ľavici. “Každú chvíľu budú končiť.”

“Dobre, počkám.”

Cez jej plece som sledovala život za oknom. Celé námestie som mala ako na dlani. Piatok poobede, najrušnejšia časť celého týždňa. Na naše pomery plno, v Barcelone by si mysleli, že je štátny sviatok. Alebo smútok. Pousmiala som sa.

“Jakub, ak môžete, poprosím vás na sekundu,” hovorila elegantná pani Júlia, ako to mala napísané na menovke, do pootvorených dverí, kde sa končilo stretnutie.

“O čo ide?” ozval sa mužský hlas, ktorý sa mi veľmi príjemne počúval.

“Kópie prekladov.”

“Hneď som tam Julka.”

“Koľko ich máte, šesť však?” hovorila tlmeným hlasom.

“Áno.”

Júlia z tváre vytvorila zvláštnu grimasu. Jej význam som nepochopila. Vzápätí sa prudko postavila a s ľahkosťou ruskej krasokorčuliarky sa niesla na desaťcentimetrových ihličkách vyprevadiť klientov.

“Dobrý, vy máte tie preklady?” pýtal sa prichádzajúci hlas za mojim chrbtom. Otočila som sa. Keď sa nám stretli pohľady, zastal a mne sa zatmelo pred očami. Bolo to akoby ma vtiahla čierna diera. Absolútna neprítomnosť v čase a priestore.

“Áno. Áno, ja,” koktala som pri podávaní papierov. Neodtrhli sme od seba zrak. Doktor Kamenický bol sympatický štyridsiatnik v elegantnom obleku. Vyšší, s príjemným vystupovaním a čiernymi očami. Bola som presvedčená, že mi nimi pozerá do tých najuzamknutejších myšlienok. Pohľadom prešiel po papieroch.

“Máte toho dosť.”

“Áno, nazbieralo sa mi to, som po dlhej dobe na Slovensku.”

“To som si myslel.”

Usmievali sme sa na seba ako škôlkari. Mala som neuveriteľne silný pocit, že toho chlapa poznám. Viac než seba.

“Ehm, viete, je piatok poobede.”

A čo ako? Pýtala som sa v duchu.

“Nejdem sa naliať, ako by ste si mohli myslieť, ale mám ešte jedno stretnutie, na ktorom,” zaostril na strieborné hodinky na ruke, “by som mal byť o deväť minút. A kópie prekladov musím skontrolovať slovo po slove.”

“A čo to pre mňa znamená?”

“Znamená to, že ak vám to stačí v pondelok, nechám si to tu a okolo obeda to bude hotové. Čo vy na to?”

“Môže byť. Keď to už teda musíte skontrolovať od slo-va do slo-va,” vyslabikovala som ironicky.

“No, musím,” milo sa usmieval a naša očná výmena energie sa nenechala rušiť.

Periférne som videla približujúcu sa Júliu, na ktorú som už aj zabudla. Načo sem teraz lezie?! - prebehlo mi zatemnenou mysľou. Niesla sa opäť s ľahkosťou, až kým prechádzajúc okolo stola, nezamotala svoje štekle do mojej kabelky na zemi. Zväzok papierov, ktorý niesla z vedľajšej miestnosti sa do poslednej chvíle snažila udržať v ruke a ruku nad hlavou. Keď si uvedomila, že tou hlavou padá priamo na sklený stôl, papiere vymrštila do vzduchu a s otvorenou kabelkou na nohe pristála rozčapená na stole. Svojím cteným zadkom v práve roztrhnutých naprataných nohaviciach smerom ku mne.

“No, to bol teda Rittberger, Júlia! Ste v poriadku?” ratoval ju Jakub.

Ja som sa po jeho komentári musela otočiť a chytiť si ústa. Len-len, že som nevybuchla od smiechu.

“Ach, áno, myslím, že som. Len som si udrela ruku. Jaj. No, dobre, veď sa nič nestalo. Papiere pozbierame.”

Nohavice zašijeme - hovorila som si v duchu podávajúc jej lodičku, ktorá skončila na druhej strane miestnosti.

“Mrzí ma to, vy ste nevideli moju tašku?” ospravedlňovala som sa.

“Videla, videla. Neviem čo sa mi porobilo. Taká zvláštna vibrácia tu prúdila či čo, že ma to vyviedlo z rovnováhy.”

Mne o tom hovor, pomyslela som si.

“Marcus Aurélius?” pýtal sa Jakub za mojím chrbtom.

“Čože?”

“Čítate Marca Aurélia?” podával mi veci vypadnuté z kabelky pri Júliinom skokanskom výkone.

“Ach, áno.”

Hlboko sa mi zadíval do očí.

“Myšlienka ovládnutia vlastných túžob, vášní a dosiahnutie pokoja, súladu s prírodou a okolitým svetom je dosť nadčasová, čo poviete?”

“To teda je.”

Stáli sme oproti seba, medzi nami Marcus Aurélius, v pozadí fučiaca Júlia zbierala porozhadzované papiere stále nevediac, že má dieru na zadku a ja som chcela, aby sa toto stretnutie neskončilo.

“Takže,” poškrabal sa na čele, “v pondelok sa zastavte, dobre? Musím bežať, majte sa. Dovidenia Julka.» Pozrel na mňa tým podmanivým pohľadom a odišiel.

“Dovidenia,” odpovedala som ako v spomalenom filme.

Slovensko, 8. február 2015

Priznávam na rovinu, Kamenický mi neschádza z mysle. A za svet neviem prečo. Bolo to jedno z obyčajných a bezvýznamných stretnutí. Pracovných. Ja v marhuľovej blúzke napáchnutej nemocnicou po návšteve otca, on v béžovej košeli a tmavomodrom obleku šitom na mieru, sme sa formálne stretli, porozprávali a dohodli. Žiadne iné fakty. Ibaže, ten tmavovlasý chlap ma niečím priťahuje. Fyzicky, duševne, mentálne. Atletickú postavu nemá, ale zadok celkom ušiel. Určite sem-tam beháva, možno bicykluje. Zaujímalo by ma, čo robieva cez víkendy. Číta filozofiu, alebo sa opíja v drahých podnikoch? Čo pije? A pije vôbec? Kam chodí na dovolenky a ktorý denník číta? Chcem o ňom vedieť všetko. Jeho pohľad ma stále a stále núti vracať sa k nemu. Akoby mal v sebe niečo tajomné. Niečo, čo ma tichučkým hlasom sladko zvádza, aby som to objavila. Vzrušuje ma to. Všetky jeho gestá, spôsob, akým rozprával. Bol neskutočne sebaistý. Pri rozhovore neuhýbal pohľadom, kútikom úst sa usmieval a niekoľkokrát si jemne upravil rám okuliarov. Vtedy som si všimla, že má pekné ruky. Tie ma na chlapoch fascinujú zhruba od trinástich. Predstava, že mi nimi hladká nahú pokožku celého tela mi zrýchľuje dych. Neprestávam na to myslieť. Cítim sa ako Mauglí zhypnotizovaný rozprávkovým hadom. V očiach ale nemám žltočierne krúžky, ale obraz Jakuba Kamenického, ktorý mi jemne sťahuje nohavičky, hryzie ušný lalôčik a hovorí pri tom, že ma chce nehanebne pretiahnuť.

Úprimne, netuším odkiaľ sa vo mne tieto zvrátené predstavy berú. Tuším len, že zajtrajším stretnutím s ich hlavným protagonistom sa budú len stupňovať. A mňa to istým spôsobom začína baviť.

Slovensko, 9. február 2015

Ranná káva v šálke I love Barcelona mi rozvoniavala pod nosom už o šiestej ráno. Nemohla som spať. Žalúdok mi zvieralo pri pomyslení na Jakuba. Nechcela som sa s ním stretnúť. Cítila som sa ako s nápisom na čele: páčiš sa mi a robila som si to mysliac na teba. Dvakrát. Takúto situáciu som riešila naposledy v sedemnástich, keď mi počaroval bratrancov najlepší kamarát. Takže už roky nemám v tejto sfére prax, ani tréning. Nechcem, aby si všimol, že som z neho na mäkko. Pri klepkaní lyžičkou o drevený stôl som sa rozhodla radšej riešiť otcov odvoz z nemocnice.

Na obed som sa navliekla do riflí, trička a tmavého saka. Klasika. S rozpustenými vlasmi som vhupla do vyteplených čižmičiek, kútikom oka kontrolujúc môj zadok v zrkadle. Celkom to ušlo.

Mama mi v aute pílila uši príbehom našej hypochondrickej susedy. Ja som zatiaľ myslela na to, ako asi bude Jakub vyzerať. Očakávania splnil. Dnes nemal sako, ale kravatu. Tmavohnedú, na bielo-modrej károvanej košeli. Pristalo mu to.

“Dobrý. Ja som prišla...”

“Áno, po preklady,” nenechal ma dokončiť. “Finišujem posledný, posaďte sa,” sústredene prevliekal trojfarebnú šnúrku cez papiere.

“Takže, žijete v Španielsku?”

“Áno, v Barcelone.”

“Chodievate aj na futbal?”

“Občas, ale nepreháňam to.” Snažila som sa rozprávať čo najstručnejšie lebo sa mi potili dlane a triasol hlas.

“Ja som sa raz chystal do Barcelony, ale nevyšlo to. Kamarát si deň pred odchodom zlomil nohu.”

“To muselo byť nepríjemné.”

“To teda bolo.”

Na chvíľu sa odmlčal a ticho na mňa pozeral. Stavila by som sa o hocičo, že si pripravoval otázku. Nadýchol sa a vtedy sa dovalila Júlia.

“Jakub, sem mi dajte tri podpisy. Prosím vás.” Jej hlas mi pripomínal starého škrekľavého gigantoraptora. Nikdy som ho síce nepočula, ale som presvedčená, že musel znieť asi tak odporne ako Julin hlas, ktorý prerušil našu sľubne sa rozvíjajúcu konverzáciu.

“Aha, už ste urobili aj tieto kópie? Slečna, tak vás poprosím vedľa, ja vás vyúčtujem.”

“Samozrejme,” hovorila som dúfajúc, že Jakub predsa len niečo povie. Ale ten len nemo pozeral na tú šedivú bosorku, ktorá nám bez mihnutia oka prerušila rozhovor.

“Dovidenia,” zamrmlal Jakub.

“Dovi,” odsekla som.

Ja ti dám vyúčtujem, krava! Nadávala som v duchu Júlii. Čo sa stará? Mohla by sa aj teraz na niečom pošmyknúť a nechať nám priestor na pár ďalších otázok. Dnes ale nebola za elegantnú dámu na ihličkách. Nohy jej zdobili smotanové obstarožné mokasíny. Nemohla som uveriť tomu, čo urobila. Nebyť jej, určite by sme sa s Jakubom v komunikácii posunuli. Takto je jasné, že ho už nikdy viac neuvidím. Neznášam ju!

“Dovidenia.”

“Dovidenia a pekný deň,” štebotala Júlia.

No to si snáď robíš srandu! Dupala som nahnevane po chodníku cestou do auta a zazerala na celý svet.

“No kde si tak dlho, Elenka?” zvozila ma mama.

“Veď tu. Mali plno.”

“Otec mi už volal, čaká nás.”

“Dobre, veď už ideme.”

Čakal na chodbe oddelenia s pobalenými vecami. Vyzeral strašne. Strhaný a slabý. S mamou absolvovali polhodinový rozhovor s primárkou, po ktorom sa pomalými krokmi presúval do auta. Podopierali sme ho, zatiaľ čo sa mu tvár krivila bolesťou. Ešte horšie to bolo počas jazdy v aute. Nikdy v živote som tak opatrne nešoférovala, ale nepomohlo to. Bolela ho každá jama, aj ten najmenší otras. Domov sme to mali sotva pár kilometrov, no cesta trvala nekonečne dlho. Po príchode vypil plný pohár cviklovej šťavy a okamžite, celý vyčerpaný, zaspal.

Bola som vďačná za to, že je späť. Aj za vydarenú operáciu. Aj keď teraz nie je úplne v poriadku, po pár týždňoch bude. A my dvaja máme pred sebou kopu času, ktorý nám vynahradí uplynulé roky.

Slovensko, 14. február 2015

Dnes je Valentín. Daniel mi poslal fotku. Seba, s dokresleným srdiečkom. Zaujímavo tým prejavil lásku ku mne. Našťastie, už niekoľko dní si užívam dobrú náladu a rozhodla som sa, že ani on mi ju nepokazí. Čas doma trávim čítaním, hľadaním zdravých receptov, varením a vedením dlhých rozhovorov s otcom. Je s ním zábava. Vie pískať na papieri, imitovať niekoľkých športových komentátorov a rýchlo sa učí španielsky. Už si vie vypýtať pivo a objednať tri chody. Mama je trochu zvláštna, myslím si, že žiarli.

Poobede som sa vychystala na kávu so Sandrou. Sunny je zubárka a zarába veľké prachy napriek tomu, že pracuje len päť hodín denne. Boli sme spolužiačky na základke, aj na gympli a stále sme najlepšie kamarátky. Také tie, ktoré nemusia byť spolu deň čo deň a zverovať sa navzájom s každou vaginálnou mykózou či krivým penisom. Vždy sme to my, bez ohľadu na čas, ktorý sa nevidíme a frajerov, s ktorými sa rozchádzame. Veľmi som sa na ňu tešila.

Pred kávou som ešte chcela kúpiť valentínsky darček otcovi - všetky možné hokejové časopisy. Čítanie a pozeranie televízie je teraz jediné, čo mu jeho stav dovoľuje. Snažím sa ho stále niečím zamestnávať, obklopovať vecami, ktoré má rád a udržiavať ho v pozitívnej nálade. To je to, čo teraz potrebuje.

Novinový stánok stál osamelý na šedivom námestí.

“Dobrý. Máte niečo o hokeji?”

“Mám. Čo konkrétne?”

“Neviem presne, hocičo,” trochu bezradne som odpovedala krátkovlasej pani v stredných rokoch.

“Moment, hneď vám pohľadám,” zohýnala sa do škatule pri nohách. Ja som sa opierala lakťami o okienko a vytŕčala zadok do ulice.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-972145-5-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Barcelona, 4. máj 2015

Niekde nad Francúzskom, 3. február 2015

Slovensko, 6. február 2015

Slovensko, 8. február 2015

Slovensko, 9. február 2015

Slovensko, 14. február 2015

Tiráž