Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. ThLic. Drahomír Suchánek, Ph.D., Th.D.

doc. PhDr. Václav Drška, Ph.D.

CÍRKEVNÍ DĚJINY

Antika a středověk

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5348. publikaci

Recenzovali:

prof. PhDr. Marie Bláhová, DrSc.

PhDr. ThLic. Marek Matějek, Ph.D., Th.D.

PhDr. Jiří Pavlík, Ph.D.

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín

Sazba a zlom Antonín Plicka

Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka

Vyobrazení na obálce: Papež Řehoř I. Veliký, inspirovaný Duchem svatým v podobě holubice

(miniatura z tzv. Registrum Gregorii, konec 10. století)

Počet stran 432

Vydání 1., 2013

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2013

Cover Photo © commons.wikimedia.org

ISBN 978-80-247-3719-5

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-8848-7 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8849-4 (ve formátu EPUB)

rodičům

Úvod

Podat historický obraz křesťanství od prvopočátků malé skupiny Ježíšových učedníků v prostředí jeruzalémské církve až po dominantní postavení pozdně středověké autority představuje komplikovaný a obtížný úkol. Předně se jedná o téma, které nejednou přesahuje čistě odborný rámec bádání. Církev v průběhu svých dějin ovlivňovala utváření lidské společnosti a tento její odkaz se přenáší do pozitivního i negativního hodnocení mnoha momentů dějin až do dnešních dnů. Současně platí, že po značnou část antiky a středověku nebylo možné striktně od sebe oddělit církevní a světské záležitosti. Proto i samo vymezení problému nabízí širokou škálu možností, a záleží na každém pisateli, jak hluboké propojení politických, sociálních, kulturních a intelektuálních pohledů upřednostní. Ten, který přináší tato publikace, si proto neklade žádný nárok na autoritativnost a neočekává, že bude přijat všemi čtenáři bez námitek a kritiky. Autoři mohou pouze deklarovat, že se pokusili vytvořit vyvážené, věcné a konfesně nezatížené podání církevních dějin, které odráží současný stav historického bádání a většinový pohled zainteresovaných odborníků.

První díl Církevních dějin, který je široké čtenářské obci předkládán, přestavuje pokus o prezentaci církevního vývoje od vyčlenění křesťanských skupin z židovské společnosti až po období konce středověku, kdy se dosud jednotná křesťanská společnost přiblížila na konci 15. století k reformačnímu zlomu. Kniha v sobě spojuje dvě hlavní ambice – jednak přiblížit co neúplnější pohled na problematiku církevních dějin a zodpovědět všechny základní otázky, včetně témat jinak opomíjených, jako je rozbor křesťanských herezí, misijní problematika či přehled církevní struktury. Současně by chtěla být kvalitní studijní pomůckou pro všechny tuzemské zájemce o církevní dějiny. Přes značnou šíři problematiky jsme se snažili o co největší komplexnost. V rámci svých schopností a technických možností této knihy jsme se chtěli dotknout všech zásadních momentů církevních dějin ve sledovaném období a podat k nim příslušný výklad. S ohledem na charakter knihy a téměř nevyčerpatelné množství různých tematických okruhů však nebylo možné dosáhnout ideálního a vyčerpávajícího výsledku. V mnoha ohledech jsou dílčí oblasti církevních dějin pouze naznačeny a popsány, popřípadě zůstávají některé aspekty zcela pominuty. Zasvěcenému čtenáři se tak může jevit náš pohled na vybranou problematiku zploštělý či příliš zjednodušený. V tomto případě nám nezbývá než požádat o shovívavost a nadhled, které každé přehledové dílo tohoto směřování vyžaduje.

Kniha je rozdělena do pěti hlavních oddílů, které mapují církevní vývoj až do konce středověku. V první časti je představena počáteční fáze křesťanského starověku zahrnující období od utváření prvních židokřesťanských komunit po legalizaci křesťanského náboženství na počátku 4. století. Ve druhém oddílu se zájem soustředil na dobu od utváření říšské církve, přes christianizaci germánského světa až po konec karolínské doby. Třetí úsek byl vyhrazen období od 10. do konce 12. století, kdy se křesťanství utvářelo ve víru bojů mezi císařskou a papežskou autoritou. Čtvrtá část se koncentruje na vrchol papežské moci ve 13. století, následovaný závěrečným pátým oddílem charakterizovaným érou tzv. avignonského papežství a konciliarismu ve 14., respektive 15. století.

Při vymezování jednotlivých částí jsme po jistém váhání dali přednost chronologickému hledisku a principu plynulé narace, což způsobilo určité těžkosti. Až do okamžiku rozdělení východní a západní církve bylo možné sledovat osudy křesťanství jako jednoho, byť diferencujícího se celku. Poté však jsme byli nuceni zvolit úhel, pod kterým povedeme další výklad, nemělo-li být dílo rozbito na řadu dílčích, vzájemně nepropojených kapitol. Dali jsme tedy přednost pohledu, jenž položil těžiště na římskou církev, a ostatní křesťanská společenství sledujeme jen potud, pokud jejich osudy nějak souvisely s latinským světem. Jsme si vědomi zřejmé konzervativnosti a tradičnosti tohoto přístupu i rizika jeho kritiky. Uvádíme proto, že jsme se pro takovou koncepci rozhodli jen proto, že ji z kulturních i historicko-geografických důvodů považujeme za bližší čtenáři a nechceme jí přisuzovat jakoukoliv hodnotově hierarchickou funkci. Navíc bude tento nedostatek napraven ve druhém díle této práce, jenž bude sledovat období od reformace k dnešní době a kde bude věcné hledisko naopak přirozeným způsobem zpracování látky. K řadě témat, na něž se nyní nedostalo, se bude možné vrátit a získají tak místo, které jim pro jejich význam náleží.

Publikace cíleně směřuje ke studentům vysokoškolských humanitních oborů (historie, religionistika, humanistika, politologie, společenské vědy), dále ke studentům teologických oborů, popřípadě jako studijní pomůcka pro studenty právnických oborů. Nemenší význam lze předpokládat i pro širší veřejnost, jelikož oblast církevních dějin není v dostatečné míře v tuzemské literatuře zpracována. Toto vymezení cílové skupiny adresátů knihy vedlo autory k rozhodnutí specifickým způsobem pracovat s odkazovým aparátem. Zcela záměrně a s plným vědomím, že to může vyvolat kritiku, jsme se rozhodli důsledně odkazovat na zdroje buď přímo tuzemské provenience, popřípadě zahraniční odborné texty, které byly do českého jazyka přeloženy. Důvod takového postupu byl dvojí. Kniha by měla tvořit pomůcku pro další studium tam, kde je přehled tématu stručný či náznakový. Čtenář by měl mít reálnou šanci se k rozvíjející literatuře dostat a pracovat s ní. Standardní odkazování na klíčové práce k tématu, které však nelze buď z technických, či jazykových příčin reálně využít, jsme považovali za kontraproduktivní. Stejně závažný důvod však tvořila i snaha poukázat na vývoj tuzemské církevní historiografie, a to především po roce 1989, jakož i na množství překladů, které církevní dějiny rozvíjejí. Tato publikace by chtěla prokázat, že i přes pochopitelné limity lze v českém prostředí nalézt značné množství velmi kvalitních a vědecky fundovaných prací.

Navzdory množství kvalitní tuzemské odborné literatury s církevně-historickou tematikou zůstává skutečností, že po roce 1989 nebyl dosud v české historiografii vytvořen přehled obecných církevních dějin, který by nepodléhal konfesním tendencím a prezentoval výsledky bádání moderní doby. Rozsahem i hloubkou myšlenek zůstávají českému čtenáři stále k dispozici především dvě vznikem již starší díla – třísvazkové Dějiny katolické církve Jaroslava Kadlece a nepřehlédnutelná práce Dvanáct století církevních dějin autorů Rudolfa Říčana a Amadea Molnára. V obou případech nelze ani v nejmenším zpochybnit odborné kvality autorů a jejich dobrou vůli předložit vědecky fundovaná díla. Současně však nelze zamlčet, že jejich konfesní příslušnost – u Kadlece katolická, u Říčana s Molnárem protestantská – výrazně determinovala jejich priority a interpretace. Modernější tuzemské práce, které by zahrnovaly celé období církevních dějin, však stále scházejí, popřípadě kvality výše uvedených „klasických“ prací nedosahují (např. dosti nevyvážené práce Příručka církevních dějin Pavla Mráčka či Církevní dějiny Radomíra Malého).

Nedostatečná domácí produkce byla po roce 1989 částečně doplněna překladovou literaturou. V několika případech se jedná o práce solidní odborné kvality přinášející poměrně objektivní a nezaujatý pohled (např. August Franzen Malé církevní dějiny, Roland Fröhlich Dva tisíce let dějin církve, Michele Maccarrone Církevní dějiny či Günter Stemberger a kol. 2000 let křesťanství). Nelze však zcela přehlédnout, že tyto práce vycházejí ze zřetelných konfesních pozic (Franzen, Fröhlich, Maccarrone), popřípadě netvoří ucelený a provázaný text (Stemberger). Řada dalších prací je příliš stručných (Peter Pawlowsky Křesťanství v proměnách dvou tisíciletí či Stephen Tomkins Stručné dějiny křesťanství), popřípadě svým zaměřením nesměřují k podání odborně přehledného a strukturovaného díla (Paul Johnson Dějiny křesťanství). Ostatně i tyto skutečnosti byly významným motivačním faktorem k sepsání této knihy.

Po technické a formální stránce je předkládaná práce členěna do tří úrovní textu. Hlavní dějová a interpretační osa je prokládána doplňujícím a rozvíjejícím textem, který je rovněž graficky odlišen menším formátem písma. U důležitých dějinných momentů je text dokumentován poukazy na základní prameny, jež jsou umístěny do orámovaných konvolut. Tam, kde již existoval relevantní překlad pramene do českého jazyka, se autoři nepokoušeli o vlastní varianty překladu a použili již existující formu. V případech absentujícího překladu je uváděna pramenná citace přeložená z originálu. Samotný text je po obsahové stránce v každé z pěti knih členěn trojím způsobem. První kapitoly jsou věnovány politickým a společenským aspektům, druhý oddíl akcentuje organizační a strukturální pohled na církevní organismus a poslední část se soustřeďuje na ideové, intelektuální a kulturní momenty života církve.

Žádné dílo, a pochopitelně ani toto, není jen výsledkem práce autorů. Chtěli bychom proto poděkovat pracovníkům nakladatelství Grada Publishing za jejich vstřícný a trpělivý přístup a velkorysost, s jakou akceptovali finální verzi textu, jež svým rozsahem zcela překonala původní záměr. Vděčni jsme za laskavé přehlédnutí textu a podnětné připomínky paní prof. PhDr. Marii Bláhové, DrSc., doc. PhDr. Daně Pickové, CSc., ThLic. PhDr. Markovi Matějkovi, Ph.D., Th.D. a PhDr. Jiřímu Pavlíkovi, Ph.D. Za pochopení a podporu děkuje též všem našim kolegům, a především rodinám.

Kniha I.

1.Zrod křesťanství a raná církev

Dějiny křesťanství jsou neodmyslitelně spjaty s židovstvím,[1] a přestože se v průběhu 1. století obě náboženství rozešla, nelze tuto skutečnost na počátku vylíčení církevních dějin opomenout. Ježíšovi učedníci a stoupenci, kteří ho přijali jako Bohem přislíbeného zachránce židovského národa, zahajovali svoji veřejnou činnost s jednoznačným cílem – získat zbytek židovské společnosti na svoji stranu a přesvědčit náboženské vůdce židovského národa o Ježíšově božském poslání, mesianismu.[2] Navazovali tak na způsob hlásání samotného Ježíše, který až na několik výjimek soustředil své působení na židovskou Palestinu. Bylo by tudíž mylné hovořit na počátku křesťanských církevních dějin o zakládání nového náboženství, jež by mělo konkurovat judaismu, či se dokonce vůči němu vymezovat.

První stoupenci Ježíšova učení byli židovského původu a chápali Ježíšovo poslání v kontextu náboženské tradice a praxe judaismu. Zůstali součástí židovské společnosti, účastnili se tradičních náboženských úkonů, navštěvovali jeruzalémský chrám a zvěst o Ježíši (tzv. evangelium) šířili mezi židovským obyvatelstvem. Byť se historik nemá pouštět do spekulací, dovolíme si vyjádřit přesvědčení, že případný úspěch Ježíšových stoupenců by zřejmě znamenal, že by zmizel i důvod k sepsání této knihy. Judaismus by přijetím Ježíše jako Bohem slíbeného Mesiáše dosáhl svého náboženského završení a v pozměněné podobě by následně existoval dále. Pravděpodobně by se ale nestal celosvětovým náboženstvím, které proniklo do většiny oblastí Římské říše a zasáhlo široké společenské vrstvy. Je logickou otázkou, zda by se judaismus, byť zásadním způsobem ovlivněný Ježíšovým učením, dokázal otevřít podnětům římského a řeckého světa, respektive zda by tak rychle opustil své náboženské zásady a osvědčené zvyklosti.

1.1Boj o duši židovského národa

Křesťanská církev,[3] jakožto od judaismu oddělená a samostatně se vyvíjející náboženská skupina, vznikla v reakci na neúspěch reformovat judaismus. Ježíšovi učedníci nepřesvědčili o své pravdě většinu židovské společnosti a naopak se ocitli v pozici nežádoucí sekty, proti níž začaly židovské náboženské i společenské autority tvrdě zasahovat. Centrem Ježíšových vyznavačů zůstal po jistý čas Jeruzalém, kde se po několika veřejných vystoupeních apoštolů podařilo získat asi pět tisíc stoupenců.[4] Tento úspěch sice skýtal určitou naději na rychlé rozšíření, židovští náboženští představitelé však záhy zasáhli. Příčinu nevraživosti je třeba hledat především v aktivitách tzv. helénistických Židů, kteří přišli do Jeruzaléma z oblastí mimo Palestinu a nebyli ochotni důsledně dodržovat dosavadní náboženskou praxi judaismu. Vycházeli z předpokladu, že Ježíšovým příchodem mnohé rituální příkazy a zákazy i právní ustanovení pozbývají své platnosti a není nutné v plnosti dodržovat závazky tzv. Mojžíšova zákona.[5] Jejich tlak na změnu života a větší otevřenost musely vyvolávat napětí i mezi samotnými jeruzalémskými křesťany, z nichž se většina ještě nemínila rozejít s náboženskou praxí svého národa. Rané křesťanské prameny dosvědčují spory v jeruzalémské církvi, které museli apoštolové urovnat kompromisem ve prospěch helénistů.[6] K dalšímu eskalování sporů však již nedošlo, neboť proti helénistům tvrdě zasáhla židovská správa.

Veřejné vystoupení jednoho z předáků helénistických křesťanů jménem Štěpán vyvolalo mezi židovským obyvatelstvem značné pobouření, jež následně vedlo k jeho smrti ukamenováním. Štěpán se stal prvním křesťanským mučedníkem a zároveň došlo k pronásledování dalších Ježíšových stoupenců. Prameny naznačují, že odejít z Jeruzaléma i dalších částí Palestiny museli především helenizovaní křesťané, zatímco apoštolové a další palestinští křesťané byli většího zásahu uchráněni.[7] Jeruzalémská církevní obec se početně zmenšila, stala se však jednotnější, a současně se křesťané rozšířili do dalších oblastí. Nové křesťanské skupiny se vytvořily zejména v syrských městech, čímž křesťanství získalo další dynamiku rozvoje.[8] V Palestině se vzedmutá situace uklidnila po roce 36, kdy nový římský správce Sýrie Lucius Vitellus, pod nějž spadala i Palestina, odvolal z úřadu oba hlavní strůjce Ježíšovy smrti – judského prokurátora Pontia Piláta a jeruzalémského velekněze Josefa Kaifáše.

Novým centrem helénistických židokřesťanů se stala syrská Antiochie, kde vznikla početná církevní obec. Její styl života se již zjevně lišil od zbytku židovských skupin ve městě, takže se na ni začalo pohlížet jako na novou náboženskou společnost. Není náhodou, že právě zde získali Ježíšovi stoupenci své budoucí označení – kristovci neboli křesťané. Nebáli se oslovovat i nežidovské skupiny a jejich počet rychle rostl.[9] O šíření křesťanství nejsme detailně informováni, přesto se muselo jednat o dynamický proces, což potvrzuje existence křesťanských obcí v mnoha městech od Sýrie přes Malou Asii, Egypt až po Řecko. Podstatná část zpráv o misijním působení Ježíšových učedníků je spojena s činností aktivní skupiny, v jejímž čele stál Pavel (Saul, dle katolické tradice také Šavel) z Tarsu. Tento muž zpočátku nahlížel na křesťany jako na nebezpečnou sektu a byl svědkem zásahu náboženských autorit v Jeruzalémě, který připravil o život Štěpána. Po osobní náboženské zkušenosti, při níž se mu měl zjevit Ježíš Kristus, změnil svůj přístup a stal se horlivým stoupencem nového náboženství. Po několikaletém působení v Sýrii a zajordánské Arábii se plně oddal hlásání zprávy o Ježíšově mesiášství a se svolením apoštolů podnikl celkem tři rozsáhlé misionářské cesty.[10] Ačkoliv jako Žid směřoval své hlásání především do řad židovských souvěrců roztroušených v diaspoře mezi Malou Asií a Řeckem, stále častěji byl úspěšnější u sympatizantů judaismu než u samotných Židů. Aby udržel jejich zájem a vyšel vstříc jejich potřebám, toleroval Pavel jejich neochotu přijmout s vírou v Ježíšovo poslání (evangelium) i předchozí závazky předježíšovského judaismu. Pavlem zakládané skupiny proto nelze přiřadit k židovskému křesťanství, neboť v nich postupně převážil počet tzv. pohanokřesťanů.

Pavlovo působení se může jevit jako boj uvnitř samotného židovství o to, komu se podaří oslovit početnou skupinu pohanů nazývaných „bohabojní“, kteří chovali k judaismu mnohé sympatie, ale odmítali přijmout závazky nutné k plnému přijetí židovského náboženství (obřízka, přijetí příkazů tzv. Mojžíšova zákona). Pavel z teologických i praktických důvodů zastával „liberálnější“ přístup: základem je víra v Ježíše jako Bohem poslaného zachránce – Mesiáše, který vykoupil hříšné lidstvo a založil novou smlouvu mezi Bohem a lidmi. Pravidla, jež zavazovala v dřívějším předježíšovském období, již nemohou být nezbytnou podmínkou ke vstupu do církve, tj. do okruhu Ježíšových následovníků.[11] Ve stejném duchu působila bezpochyby řada dalších misionářů. V rámci rozrůstajícího se společenství křesťanů se tak utvářely dva hlavní proudy – židokřesťanský a pohanokřesťanský, které se postupně začaly v pohledu na jednotlivé otázky křesťanství odlišovat.

Palestinské křesťanství se muselo vyrovnat se skutečností, že helénistická křesťanská misie dosáhla výraznějších výsledků než židokřesťanská. Aktivity Pavlovy skupiny narážely na kritiku křesťanů, kteří přišli do Antiochie z Judska a nalezli tam křesťanskou obec nedodržující většinu tradičních pravidel židovského náboženství. Vzniklé rozepře se rychle přenesly do Jeruzaléma, kde se k otázce začlenění nežidovských křesťanů v Sýrii a dalších oblastech římského světa měly vyslovit hlavní křesťanské autority. Vše se odehrávalo za situace, kdy palestinští křesťané prožili po roce 41 další vlnu pronásledování, která stála život jednoho z vůdčích mužů – apoštola Jakuba Zabedea –, a další apoštol Petr na poslední chvíli unikl z vězení.[12] Propast mezi židokřesťany a zbytkem židovského národa se dále rozšiřovala a bylo zásadní otázkou, zda by případné omezení života pohanokřesťanských obcí neznamenalo pro další rozvoj církve zásadní překážku.

Citlivou otázku řešili mezi lety 48 a 49 apoštolové a další křesťanští předáci. Výsledkem se stal oboustranně přijatelný kompromis, který uznal dosavadní způsob života pohanokřesťanů a vyňal je z povinnosti zachovávat židovské zvyklosti. Současně ale stanovil několik zásad, jež měli nežidovští křesťané dodržovat, aby nevzbuzovali u židokřesťanů pohoršení. Jednalo se o zákaz účasti na pohanských obětních slavnostech, konzumace masa udušených zvířat a zachovávání mravních zásad v oblasti sexuální morálky a příbuzenských sňatků. Apoštolům se bezpochyby jednalo o to, aby nedošlo k omezení úspěšného šíření křesťanství mimo Palestinu, ale současně chtěli zachovat možnost klidného soužití nově získaných křesťanů s jejich židovskými spolubratry. Ve prospěch Pavla a jeho stylu působení mezi pohanokřesťany vystoupil apoštol Petr, jehož slovo mělo značnou váhu.[13] Nebyla to náhoda, neboť právě Petr prosadil nedlouho předtím přijetí do křesťanského společenství prvního nežidovského člena, a to navíc z řad římské vojenské správy.

Křest setníka Kornélia

„V Cesareji žil nějaký muž jménem Kornélius, důstojník pluku, zvaného Italský. Byl to člověk zbožný, s celou svou rodinou věřil v jediného Boha, byl velmi štědrý vůči židovskému lidu a pravidelně se modlil k Bohu. Ten měl kolem třetí hodiny odpoledne vidění, v němž jasně spatřil Božího anděla, jak k němu vchází a volá na něj: ‚Kornélie! […] Bůh přijal tvé modlitby a almužny a pamatuje na tebe. Vyprav hned posly do Joppe, ať sem přivedou Šimona, zvaného Petr.‘ […] Druhého dne, právě když se blížili k městu, vyšel Petr za poledne na rovnou střechu domu, aby se modlil. Pak dostal hlad a chtěl se najíst. Zatímco mu připravovali jídlo, upadl do vytržení mysli: Vidí, jak se z otevřeného nebe cosi snáší; podobalo se to veliké plachtě, kterou spouštějí za čtyři cípy k zemi. Byly v ní všechny druhy živočichů: čtvernožci, plazi i ptáci. Tu k němu zazněl hlas: ‚Vstaň, Petře, zabíjej a jez!‘ Petr odpověděl: ‚To ne, Pane! Ještě nikdy jsem nejedl nic, co poskvrňuje a znečišťuje.‘ Ale hlas se ozval znovu: ‚Co Bůh prohlásil za čisté, nepokládej za nečisté.‘ Zatímco Petr úporně přemýšlel, co to jeho vidění může znamenat, podařilo se Kornéliovým poslům nalézt Šimonův dům. […] Petr je zavedl dovnitř a nechal je u sebe přes noc. Hned druhého dne se s nimi Petr vydal na cestu a ještě několik bratří z Joppe ho doprovázelo. Nazítří přišli do Cesareje. Kornélius je očekával a spolu s ním jeho příbuzní a nejbližší přátelé. […] Za rozhovoru vešli dovnitř a Petr shledal, že je tam shromážděno mnoho lidí. Promluvil k nim: ‚Dobře víte, že Židům není dovoleno stýkat se s pohany a navštěvovat je. Mně však Bůh ukázal, abych si o žádném člověku nemyslel, že styk s ním poskvrňuje nebo znečišťuje. […] Nyní skutečně vidím, že Bůh nikomu nestraní, ale v každém národě je mu milý ten, kdo v něho věří a činí, co je spravedlivé. […] A uložil nám, abychom kázali lidu a dosvědčovali, že je to on, koho Bůh ustanovil za soudce živých i mrtvých. Jemu všichni proroci vydávají svědectví, že pro jeho jméno budou odpuštěny hříchy každému, kdo v něho věří.‘ Ještě když Petr mluvil, sestoupil Duch svatý na všechny, kteří tu řeč slyšeli. Bratří židovského původu, kteří přišli s Petrem, žasli, že i pohanům byl dán dar Ducha svatého. […] A Petr dal pokyn, aby byli pokřtěni ve jménu Ježíše Krista. Potom jej pozvali, aby u nich zůstal několik dní.

[…] O tom, že i pohané přijali slovo Boží, dověděli se apoštolové a bratří v Judsku. Když přišel Petr do Jeruzaléma, začali mu bratří židovského původu vyčítat: ‚Navštívil jsi neobřezané lidi a jedl s nimi!‘ A tak jim to Petr začal po pořádku vysvětlovat. […] ‚Jestliže tedy jim Bůh dal stejný dar jako nám, když uvěřili v Pána Ježíše Krista, jak jsem já v tom mohl Bohu bránit?‘ Po těch slovech bratří už nic nenamítali, ale velebili Boha: ‚Tak i pohany povolal Bůh k pokání, aby dosáhli života!‘“

Zdroj: Sk 10–11.

Zachování základních židovských předpisů vyšlo z návrhu nového představeného jeruzalémské křesťanské obce Jakuba, zvaného „bratr Páně“, který v dalších letech představoval nezpochybnitelnou autoritu palestinského křesťanství. Pod jeho vedením si palestinští křesťané navenek zachovali tradiční ráz skupiny stále integrované do židovské většiny. Aniž bychom znali detaily, rané prameny dosvědčují, že se Jakub těšil značné úctě i mezi samotnými Židy, čímž udržoval živou naději, že se křesťanům nakonec podaří přesvědčit o správnosti své věci i zbytek židovské společnosti.[14] Naopak apoštol Petr opustil Jeruzalém a Palestinu a svoji další činnost spojil s misiemi a upevňováním křesťanských obcí v rámci Římské říše.

V jistém smyslu můžeme vidět, že rané křesťanství bylo od svého počátku poměrně pluralitní a obsahovalo pestrost přístupů. Dynamický rozvoj a stále se zhoršující komunikace se špičkami židovského národa však přispívaly k dalšímu omezování židovských náboženských forem. Zásadní střetnutí uvnitř židovské společnosti proběhlo v šedesátých letech 1. století, kdy se proti palestinským křesťanům zvedla vlna odporu ze strany židovských autorit. Nenávratnou ztrátu představovala násilná smrt Jakuba, který se stal obětí stupňujícího se židovského radikalismu.[15] Židovská společnost procházela procesem očekávání změn, v nichž se mísily náboženské a politické motivace, a začala se tvrdě vymezovat proti všem cizím prvkům. Křesťané představovali jen malou část oblasti jejich zájmu, mnohem významnějším se stal konflikt s římskou správou. V důsledku necitlivé náboženské politiky tehdejšího judského správce Gessia Flora vypuklo rozsáhlé židovské povstání, které na několik let uvrhlo Palestinu do víru krvavých bojů. Římané k potlačení odporu nasadili početné vojenské síly a po dlouhém obléhání dobyli také Jeruzalém. Namísto nového počátku židovské samostatnosti přišla nenávratná tragédie židovského národa, který ztratil více než jeden milion příslušníků a další statisíce se rozptýlily do okolních zemí. Židovská válka zasáhla rovněž do náboženských poměrů, neboť vítězný vojevůdce Titus nechal zničit jeruzalémský chrám, čímž ztratili Židé centrum svého náboženského života.[16]

Křesťané zůstali válečných pohrom do značné míry ušetřeni, neboť setrvali stranou politických a mocenských záležitostí. Jakkoliv se většina z nich stále hlásila k vyvolenému lidu a cítila se být součástí židovského národa (etnicky i duchovně), až na výjimky nepodpořili povstání Židů proti římské správě. Křesťané nesouhlasili s politickými ambicemi židovského národa a věrni Ježíšovu učení zdůrazňovali spíše duchovní a náboženské priority. Dalších událostí se přímo nezúčastnili, protože významná část z nich se v předchozím období stáhla z Jeruzaléma a okolí do útočiště v zajordánském městě Pela. Po ukončení války se někteří do Jeruzaléma vrátili, původní síla palestinských křesťanů se však již nikdy neobnovila. Židé jim vytýkali, že je v boji proti Římanům nepodpořili, a oni sami postupně ztráceli kontakt s dalšími proudy křesťanství.[17] V průběhu dalších desetiletí se palestinští křesťané přeměnili v nepříliš početné skupiny tzv. nazorejců a ebionitů, které na jedné straně odmítaly další helenizaci křesťanství a zachovávaly věrnost židovské tradici, současně ale přijetím Ježíše jako Mesiáše nemohly nalézt cestu zpět k židovské majoritě.[18]

Rovněž Židé v důsledku vojenské katastrofy museli zásadním způsobem přehodnotit své náboženské a společenské priority. Po ztrátě chrámu nebylo možné přinášet v Jeruzalémě oběti a náboženský život soustředěný na veřejně manifestované projevy zbožnosti se vytratil. Místo něj se zrodil tzv. rabínský judaismus, který kladl důraz na soukromou zbožnost, soustředěnou do jednotlivých rodin a místního společenství – synagogy. Židovští náboženští představitelé museli pokořenému národu pomoci nalézt sebevědomí a poškozenou identitu. Neváhali proto jasně stanovit všechny důležité zásady židovského náboženství a právního života a tvrdě se vymezit proti všem cizím prvkům. Právě v době po zničení chrámu je s konečnou platností dotvořen závazný kánon posvátných knih judaismu, tzv. palestinský tenach, a vznikají sbírky židovské tradice a práva.[19]

Formálně se s trvalou platností rozcházejí i cesty judaismu a křesťanství. Židé se od Ježíšových následovníků zřetelně distancovali a narůstal vůči nim odpor a pronásledování. Názornou ukázku představoval soubor osmnácti prosebných modliteb Šmone esre, který byl v této době připojen ke každodenní modlitbě Židů. Ve dvanáctém požehnání nazývaném birkat ha-minim zaznívá prokletí heretiků, které bylo na konci 1. a ve 2. století spojováno s vyloučením židovských sektářů, k nimž náleželi především Kristovi vyznavači. Židé prosili Boha, aby nechal ihned zaniknout nazorejce (nocrím) a kacíře (minim), které lze ztotožnit s židokřesťanskými skupinami.[20]

Konec ukázky

Table of Contents

Úvod

Kniha I.

1. Zrod křesťanství a raná církev

1.1 Boj o duši židovského národa

1.2 Rozvoj křesťanství v 1. a 2. století

1.2.1 Šíření křesťanství

1.2.2 Reakce pohanského prostředí

1.2.3 Nepřátelé státu

1.2.4 Obhájci křesťanství – apologeti

1.3 Církevní vývoj do nástupu císaře Konstantina Velikého

1.3.1 Christianizace

1.3.2 Mezi tolerancí a pronásledováním

2. Organizace a kult rané církve

3. Křesťanské učení a teologie

1. Církev stojící u kolébky nové Evropy (311–900)

2. Církev dědičkou tradice a řádu

2.1 Zrození papežství

2.2 Křesťanské misie

2.3 Organizace a církevní struktura

3. Vnitřní život církve

3.1 Hereze a zformování ortodoxie

3.3 Intelektuální rozvoj církve

1. Církev ve víru snah o reformu (900–1200)

2. Prosazení církevní svobody

2.1 Naplňování reformy a církevní synody

2.3 Řeholní život

2.3.2 Návrat ke kořenům řeholního života

3. Dobudování církevního života

1. Vítězství papežského univerzalismu – církev ve 13. století

2. Organizace a život církve

3. Vnitřní rozvoj církve

1. Církev mezi konciliární reformou a monarchickým papežstvím

2. Organizace církve a její jednota

3. „Podzim“ církevního středověku