Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Donald Westlake

Zpackaný únos

Vydala Grada Publishing, a. s. pod značkou COSMOPOLIS v Praze roku 2015 jako svou 5969. publikaci

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

Z anglického originálu Jimmy the Kid, vydaného v roce 1974, přeložila Kateřina Elisová

Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová

Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007

Formát ePub Milan Vilímek Jihlavský

Obálka Jakub Karman, Art007

Tisk CPI Moravia Books s. r. o.

Copyright © 1974 by Donald Westlake

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2015

ISBN 978-80-247-9925-4 (ePub)

ISBN 978-80-247-9924-7 (pdf)

ISBN 978-80-247-5519-9 (print)

Věnováno

HENRYMU MORRISONOVI,

díky kterému mohla kniha vzniknout.

Popisované osoby a události jsou zcela smyšlené a nemají žádný vztah ke skutečným lidem či aktuálním situacím.

1

Dortmunder – oblečený v černém a s plátěnou taškou se zlodějským náčiním – se dostal na střechy domů z garáže na rohu. Na šesté střeše se nahnul přes okraj, aby se ujistil, že je na správné budově. Když pod sebou viděl šest pater vzdálenou ulici, která v záři pouličních světel vypadala jako plovoucí loď, na okamžik pocítil závrať. Auta zaparkovaná po obou stranách lemovala jeden tmavý jízdní pruh uprostřed. Ulicí právě projížděl taxík, jehož žlutá střecha se třpytila ve světlech. Za taxíkem se objevilo pomalu jedoucí policejní auto. Jeho nerozsvícený blikač na střeše připomínal bonbon.

Ano, tohle je to správné místo. Dole byl vidět vývěsní štít kožešnictví, přesně tam, kde měl být. Dortmunder, kterému se z té výšky udělalo mírně špatně od žaludku, se odtáhl od okraje střechy, opatrně se otočil a přešel na opačnou stranu, odkud dolů vedlo požární schodiště do méně závrať způsobující temnoty. Zadní zdi domů tady na sebe byly namačkané tak blízko, že Dortmunder cítil, že kdyby se natáhl, mohl by se téměř dotknout špinavé zdi naproti. Všechna okna byla temná. Byly tři hodiny ráno, takže ještě nikdo nebyl na nohou.

Dortmunder pomalu sestupoval po požárním schodišti. Plátěná taška tlumeně zacinkala pokaždé, když s ní zavadil o zábradlí. Dortmunder se při každém zvuku zamračil a stiskl zuby. Některá okna, která míjel, patřila skladům a obchodním firmám, ale za některými byly byty. Nacházel se v té části Manhattanu, kde vedle sebe koexistovaly rodiny i továrny. Nechtěl, aby se někdo vzbudil, spletl si ho s voyerem a zastřelil ho.

Druhé patro. Poškrábané, načerno natřené kovové dveře vedly ven z požárního schodiště, které zde končilo. Železný žebřík se mohl vysunout tak, aby dosáhl o patro níž, ale Dortmunder se neměl zájem dostat do obchodu v prvním patře, chtěl do skladu v patře druhém. V téměř absolutní tmě položil plátěnou tašku na zem, konečky prstů přejel přes celé dveře a došel k závěru, že se bude jednat o jednoduchou vloupačku. Pár vteřin hluku, ale jinak to nepůjde.

Klekl si, rozepl zip u tašky a po hmatu našel správné nářadí. Dláto. Malé páčidlo. Velký šroubovák s gumovou rukojetí.

„Sss!“

Zarazil se. Rozhlédl se okolo, ale neviděl nic jiného než tmu. Zdálo se mu, jako by na něj někdo zasyčel. Zřejmě krysa v popelnici. Dortmunder se postavil a chystal se zaklínit dláto do horního rohu dveří.

„Sss!“

Bože, znělo to téměř jako člověk. Dortmunder, který cítil, jak se mu vzadu na krku začaly ježit chloupky, sevřel dláto jako zbraň a znovu se rozhlédl.

„Sss! Dort-mundere!“

Téměř dláto upustil. Někdo zasyčel jeho jméno sykavým šepotem, který způsobil, že jméno Dortmunder znělo jako by bylo plné hlásky š. Tady ve tmě, kde široko daleko nikdo nebyl, někdo – nebo spíše něco – syčí jeho jméno.

Je to můj strážný anděl, napadlo ho. Ale ne; kdyby snad někdy strážného anděla měl, vzdal by to s ním už před lety.

Je to Satan, pomyslel si. Přišel si pro mě. Ruka, ve které svíral dláto, se mírně zachvěla. Dláto vydalo téměř neslyšný zvonivý zvuk, jak narazilo na železné dveře.

„Dortmundere, nahoře!“

Nahoře? Mohl by být Satan nad ním? Nemělo by být peklo pod zemí? Dortmunder rychle zamrkal a pak se podíval nahoru. Kovové mříže požárního schodiště se nad ním nejasně rýsovaly v matně červeném světle, které město New York vždy přičítá noční oblačnosti. Něco, nějaký tvor, stál na požárním schodišti o jedno patro výš. Obrys stvoření byl na pozadí červené oblohy téměř neznatelný a tyčil se nad ním jako vytesaný chrlič na střeše kostela.

„Bože!“ zašeptal Dortmunder.

„Dortmundere,“ zasyčelo na něj stvoření, „to jsem já! Kelp!“

„Panebože!“ řekl Dortmunder a tak se rozčílil, že zapomněl, kde je, a odhodil dláto. Když dopadlo na požární schodiště, zařinčelo tak, že nadskočil.

„Ježišimarja, Dortmundere,“ zašeptal Kelp, „ne tak nahlas!“

„Běž pryč, Kelpe,“ řekl Dortmunder. Mluvil normálním tónem, ze kterého se už nedalo nic vyčíst.

„Chci s tebou mluvit,“ šeptal Kelp. „May mi řekla, kde tě najdu.“

„May to moc mluví,“ řekl Dortmunder nahlas.

„Tobě taky, člověče!“ zakřičel hlas z některého z vedlejších domů. „Co to takhle ztišit, ať se můžeme trochu vyspat!“

Kelp zašeptal: „Pojď sem nahoru, Dortmundere, chci s tebou mluvit.“

„Ale já nechci mluvit s tebou,“ odpověděl Dortmunder. Vůbec se nesnažil svůj hlas ztišit. Ve skutečnosti začal mluvit ještě hlasitěji. „Nikdy s tebou nechci mluvit,“ řekl. „Dokonce tě nechci ani vidět.“

„A jak by se ti líbilo, kdybys uviděl pár policajtů?“ zaječel hlas.

„Buď zticha!“ zařval Dortmunder odpověď.

„To se ještě uvidí!“

Kelp spěšně a naléhavě zašeptal: „Dortmundere, pojď nahoru, ano? A potichu, protože jinak nás dostaneš do problémů.“

Dortmunder hlas neztišil, když řekl: „Já nahoru nepůjdu, ale ty půjdeš pryč. Zůstanu tady dole a udělám svou práci.“

„Jsi ve špatnym patře,“ zašeptal Kelp.

Dortmunder, který se v kleče snažil po hmatu najít své dláto, se zamračil a vzhlédl proti šedočerveným mrakům na nejasnou postavu. „Nejsem,“ řekl.

„Je tady… je tady navíc… dole je suterén.“

„Cože je dole?“ Dortmunderova ruka našla dláto. Sevřel ho, napřímil se a zamračil se do neproniknutelné tmy. Pod ním je ještě další patro, tím si byl jistý. Takže teď se nachází ve druhém poschodí.

Ale Kelp zašeptal: „Proč si myslíš, že čekám tady nahoře? Odpočítej si to od střechy, jestli mi nevěříš. Ty se dostaneš do obchodu.“

„Jsem s tebou jenom ve stejném domovním bloku,“ řekl Dortmunder, „a všechno se začne hatit.“

V okně nalevo se rozsvítilo světlo. Kelp zašeptal ještě naléhavěji: „Pojď sem nahoru! Chceš se nechat chytit?“

„Dobře, chlapi,“ zahřměl hlas, „řekli jste si o to. Policajti už jsou na cestě.“

Jiný hlas zakřičel: „Lidi, proč nejste zticha?“

První hlas zařval: „To jsem nebyl já! To byli tamti kašpaři!“

„Tebe je slyšet nejvíc!“ zaburácel hlas číslo dvě.

„Co kdybys táhnul k čertu,“ doporučoval hlas číslo jedna.

Objevilo se další žluté okno. Třetí hlas zakřičel: „A co kdybyste se vy dva šli utopit?

„Dortmundere,“ zašeptal Kelp, „no tak dělej, pojď už.“

Hlas číslo dva něco navrhoval hlasu číslo tři. Hlas číslo jedna křičel na někoho jménem Mary, aby znovu zavolala policajty. Ke sboru se přidal ještě hlas číslo čtyři a další dvě okna rozzářila tmu. Začalo být příliš živo.

Dortmunder, který si v tom křiku naštvaně mumlal sám pro sebe, poklekl a netečně si začal balit svou plátěnou tašku. „Jednoduchý vloupání,“ řekl si pro sebe. „Objeví se Kelp a nezmůžu se ani na jednoduchý vloupání.“ Okolo něj zuřila sousedská hádka. Lidé v pyžamech se nakláněli z oken a navzájem si hrozili pěstmi. Dortmunder zapnul tašku a postavil se. „Jednoduchá, poměrně klidná práce,“ zamumlal. „Objeví se Kelp.“ Vzal tašku a vydal se opět nahoru po požárním schodišti.

Kelp čekal na odpočívadle o patro výš. I tady byly černé kovové dveře, tentokrát doširoka otevřené. Kelp hostitelským gestem pobídl Dortmundera, aby vstoupil, ale ten ho ignoroval a pokračoval dál. Když míjel dveře, pohledem letmo zachytil kožešiny, které visely uvnitř na stojanech. Takže byl opravdu ve špatném patře. Na náladě mu to nepřidalo.

„Kam jdeš?“ zeptal se ho Kelp. Nebyl žádný důvod šeptat. Ne teď, když okolo všichni najednou křičeli, takže Kelp mluvil normálním hlasem.

Dortmunder neodpověděl. Stoupal dál po požárním schodišti. Uprostřed dalšího patra si uvědomil, že Kelp jde za ním, a napadlo ho, že se otočí a řekne mu, ať jde pryč, nebo možná že se otočí a praští ho plátěnou taškou po hlavě, ale neudělal to. Neměl na to sílu, neměl na to dostatečně rozhodný postoj. Opět se cítil poraženecky, tak jako vždy, když se jednalo o Kelpa. Takže se jen dál trmácel po požárním schodišti vzhůru ke střeše.

Nahoře zabočil doleva a přes střechy mířil směrem ke garážím. Věděl, že Kelp kluše za ním, ale snažil se tento fakt ignorovat. A snažil se ignorovat i to, že ho Kelp dohonil, šel vedle něj, lapal po dechu a řekl: „Zpomal trochu, jo?“

Dortmunder zrychlil.

„Byl jsi ve špatnym patře,“ řekl Kelp. „Je to snad moje chyba? Byl jsem tam dřív než ty a vypáčil jsem dveře. Myslel jsem si, že ti pomůžu.“

„Nepomáhej,“ řekl Dortmunder. „To je vše, o co tě žádám. Nepomáhej.“

„Kdyby ses zastavil u správných dveří,“ řekl Kelp, „nemusel bych na tebe volat. Mohli jsme si promluvit uvnitř. Mohl jsem ti pomoct odnést ty kožešiny.“

„Nepomáhej,“ zopakoval Dortmunder.

„Byl jsi ve špatnym patře.“

Dortmunder se zastavil. Byl jednu střechu od garáží. Otočil se, podíval se na Kelpa a řekl: „Dobře. Jediná otázka. Podaří se ti tam vloupat. A chceš, abych se k tobě přidal?“

Kelp zaváhal. Bylo zřejmé, že měl v hlavě jiný plán, jak o tom začít mluvit. Rozvláčně a zdlouhavě. Ale k tomu nedojde a Dortmunder pozoroval Kelpa, jak mu to konečně došlo. Kelp si povzdechl. „Ano,“ řekl.

„Odpověď je ne,“ řekl Dortmunder. Otočil se a znovu zamířil ke garážím.

Kelp, který za ním pospíchal, zaprotestoval: „Proč? Nemůžeš aspoň poslouchat?“

Dortmunder se znovu zastavil a Kelp do něj vrazil. Byl menší než Dortmunder, takže mu nosem narazil do ramene. „Au!“ zanaříkal.

„Řeknu ti proč,“ řekl Dortmunder.

Kelp si rukou tiskl nos. „To bolí.“

„Promiň,“ řekl Dortmunder. „Když jsem tě poslouchal naposled, skončilo to tak, že jsem bez dechu běžel přes celý Long Island kvůli tý zatracený bance, a co jsem z toho měl? Rýmu.“

„Myslím, že mi z nosu teče krev,“ řekl Kelp. Jemně se konečky prstů dotýkal nosu.

„Promiň,“ řekl Dortmunder. „A pamatuješ, co bylo ještě předtím? Když jsem tě také poslouchal? Ten zatracený Balabomoský smaragd, na ten si pamatuješ?“

„Jestli mi dáváš vinu za cokoli z toho,“ pronesl Kelp nosově, protože si svíral kořen nosu, „myslím si, že je to dost nespravedlivý.“

„Jestli jsem nespravedlivý,“ upozornil ho Dortmunder, „určitě nechceš být někde poblíž.“ A znovu se otočil a odcházel.

Kelp šel stále za ním. Sahal si na nos a nahlas popotahoval. Když přešli poslední střechu, Dortmunder otevřel dveře, které vedly na schodiště. Následován Kelpem sešel dolů do otevřeného prostoru s betonovou podlahou, kde bylo zaparkováno půl tuctu zaprášených aut. Přešel patro, stále s Kelpem za zády, a po betonové rampě sešel do dalšího patra garáží, kde stála jiná zaprášená auta, a o tři poschodí níž prošel kolem méně zaprášených aut k hnědému mikrobusu volkswagen s červenými postranními záclonkami. Kelp, který stále mluvil nosově, se zeptal: „Kde jsi k němu přišel?“

„Ukradl jsem ho,“ odpověděl Dortmunder. „A protože jsi nebyl nikde poblíž, nic se nepokazilo. Myslel jsem si, že do něj právě teď budu nakládat kožešiny.“

„To není moje chyba,“ řekl Kelp. „Byl jsi ve špatnym patře.“

„Protože jsi byl poblíž,“ opáčil Dortmunder. „Nosíš mi smůlu. Ani nemusím vědět o tom, že tam jsi, a dělám chyby.“

„To není fér, Dortmundere,“ řekl Kelp. „Teď o tom víš.“ Gestikuloval oběma rukama.

„Krev ti teče na košili,“ řekl mu Dortmunder.

„Sakra.“ Kelp si znovu pevně sevřel prsty svůj nos. „Poslouchej,“ řekl s nosovou výslovností, „jen mě nech, ať ti o té záležitosti řeknu.“

„Když tě budu poslouchat…,“ začal Dortmunder, ale pak ztichl a potřásl hlavou. Někdy se prostě nedalo se špatnou kartou dělat nic jiného než s ní hrát. Věděl to lépe než kdokoli jiný. „Vem to čert,“ řekl. „Nastup si do auta.“

Pod rukou, kterou si Kelp držel nos, se mu rozzářil obličej. „Nebudeš toho litovat, Dortmundere,“ řekl a oběhl mikrobus na druhou stranu.

„Lituju toho už teď,“ odpověděl Dortmunder. Ale nasedl do mikrobusu, nastartoval a rozjel se dolů a ven z garáží. Muž v zelené pracovní košili a zelených pracovních kalhotách seděl venku na chodníku na kuchyňské židli, a když ho míjeli, ani nezvedl hlavu. Kelp, který si muže prohlédl, se zeptal: „Není to chlap, co má na starost garáže?“

„Je.“

„Jak se ti podařilo vjet dovnitř a ven?“

„Dvacet dolarů,“ řekl Dortmunder se zachmuřeným výrazem. „To jsou další výdaje, který s tebou mám.“

„Dortmundere, teď máš prostě jen špatnou náladu.“

„Vážně?“

„Zítra změníš názor,“ řekl Kelp. „Uvědomíš si, že není správné, že mi dáváš všechno za vinu.“

„Já ti nedávám za vinu všechno,“ řekl Dortmunder. „Nedávám ti za vinu druhou světovou válku a nedávám ti za vinu povodeň v Johnstownu. Ale všechno ostatní ti za vinu opravdu dávám.“

„Zítra budeš mít jiný názor,“ řekl Kelp.

Dortmunder se na něj podíval nevěřícím pohledem a řekl. „Zase ti teče krev.“

„Ach.“ Kelp zaklonil hlavu a zíral na střechu volkswagenu.

„Možná jsi mi chtěl říct o nějaký fušce,“ řekl Dortmunder, „takže teď můžu odmítnout a zapomenout na to.“

„Tak přesně to není,“ řekl Kelp. Držel si nos a mluvil do střechy. „Vlastně jsem ti nechtěl nic říct. Spíš ti něco ukázat.“

Jako ten smaragd. „Kde to je?“

Kelp strčil ruku, kterou si nedržel nos, do kapsy saka a vytáhl brožovanou knížku. „Tady,“ řekl.

Dortmunder se blížil ke křižovatce a svítila mu zelená. Zabočil, ujel jeden blok a zastavil na červenou. Pak se podíval na knihu, kterou Kelp mával. „Co to je?“ zeptal se.

„To je knížka.“

„Vím, že je to knížka. Ale co to je?“

„Je pro tebe, aby sis ji přečetl,“ řekl Kelp. „Na, vezmi si ji.“ Pořád zíral na střechu, držel si nos a knihou jen zamával směrem k Dortmunderovi.

Dortmunder si tedy knihu vzal. Jmenovala se Ukradené dítě a napsal ji nějaký Richard Stark. „To zní jako pěkná kravina.“

„Jen si to přečti,“ řekl Kelp.

„Proč?“

„Přečti si to. Pak si promluvíme.“

Dortmunder potěžkal knihu v ruce. Útlá brožovaná knížka. „Nechápu,“ řekl.

„Nic neřeknu, dokud si to nepřečteš,“ řekl Kelp. „Souhlasíš? Koneckonců, díky tobě mi teče z nosu krev, takže si snad můžeš přečíst jednu knížku.“

Dortmunder chtěl říct něco o kožešinách, ale nakonec to neudělal. Na semaforu se rozsvítila zelená. „Možná,“ řekl, hodil knížku za sebe a rozjel se.

2

Stan Murch volal z telefonního automatu v bistru. „Maxmiliánovy ojeté osobní vozy, u telefonu slečna Caroline.“

„Ahoj, Harriet. Je tam Max?“

„S kým mluvím, prosím?“

„Tady je Stan.“

„Och, ahoj, Stane. Vydrž chvilku, prosím. Max vysvětluje podmínky smlouvy nespokojenému zákazníkovi.“

„Jasně,“ řekl Murch. Telefonní budka stála uvnitř bistra, ale měla okno, kterým bylo vidět na vyasfaltované parkoviště a silnici za ním. Tucet aut čelilo slabému říjnovému slunci. Auto, které měl Stan na mysli, byl skoro nový bílý Bentley Continental, učiněný šlehačkový větrník, který byl zaparkovaný téměř naproti němu. Řidič se vpotácel do bistra před pár minutami, zpitý do němoty, i když byly stěží dvě hodiny odpoledne, a teď se roztahoval v jídelním boxu v zadní části místnosti a čas od času na sebe vylil černou kávu. Murch vše pečlivě zvážil a došel k přesvědčení, že zmíněnému chlápkovi vlastně prokáže službu. Ve svém stavu by neměl řídit.

„Jo?“

Murch, který se opíral o stěnu budky a dumal o Continentalu, se teď napřímil a řekl: „Max?“

„Jo. Stan?“

„Jasně. Maxi, poslouchej, pořád se zajímáš o dobré, zánovní akvizice?“

„Máš na mysli takové, ke kterým musím dodat vlastní doklady?“

„Přesně tak.“

„To je trochu choulostivá záležitost, Stane. To záleží na automobilu.“

„Bílý Continental, jako šlehačkový větrník. Jako nový.“

„Ty snad čteš moje inzeráty v Newsday.“

„Jak to myslíš, Maxi?“

„Přivez ho, podíváme se na něj.“

„Dobře,“ řekl Murch a už téměř zavěsil, když z Jerišské dálnice zabočilo na parkoviště před bistrem jiné vozidlo. Byl to náklaďák pro přepravu osobních aut, s nákladem čtyř Buicků Riviera – světle modrý, hnědočervený a dva bronzové. „Počkej chvíli.“

„Co?“

„Vydrž.“

Náklaďák zabafal před bistrem, přičemž vypouštěl naftové výpary z komína na střeše kabiny, až se nakonec celý roztřesený zastavil. Řidič, statný chlap v hnědé kožené bundě, sešplhal na asfalt, jako by měl obě nohy gumové. Stál, zíval a škrábal se v rozkroku.

„Stane? Jsi tam?“

„Počkej chvíli,“ řekl Murch. „Jenom chvilku.“

Řidič, který už dozíval a doškrábal se, přešel ke vchodu do bistra a na chvíli se ztratil Murchovi z dohledu. Murch se otočil a podíval se okénkem telefonní budky. Pozoroval řidiče náklaďáku, jak pomalu přechází do zadní části bistra a sedá si do boxu, který sousedí s tím, v němž se rozvaloval řidič Continentalu. Ze svého místa nemohl ani jeden z nich vidět na parkoviště.

„Stane?“

„Maxi, poslouchej mě,“ řekl Murch. „Možná bys měl zájem o víc? Možná o další auta?“

„Vždycky mě zajímá jen ta nejvyšší kvalita, Stane, to přeci víš.“

„Brzy se uvidíme,“ řekl Murch. Zavěsil, vyšel z budky a z bistra a pomalu zamířil k náklaďáku. Když šplhal do kabiny, letmo pohledem zavadil o Continental a zalitoval, že ho tady musí nechat. Každopádně čtyři auta jsou lepší než jedno.

Nebo…

Hmmmm. Murch slezl z kabiny, aby zjistil skutečnou délku náklaďáku. Byl to ten typ, který uveze šest aut, tři nahoře a tři ve spodní části, teď ale v každé z nich byly jen dva vozy. Zadní prostor byl volný, nahoře i dole.

Hmmmmm. Murch došel k zadní části náklaďáku a pečlivě vše rozvažoval. V zadní části byla od jednoho okraje k druhému vztyčena těžká kovová zábrana s řetězy na obou stranách. Kdyby se snížila, mohla by tahle zábrana posloužit jako rampa?

Murch přistoupil blíž a studoval, jak zábrana funguje. Když se pootočí tyhle dva háky, celá ta věc by se měla uvolnit, pak by stálo zato prostrčit řetěz přes tuhle západku a …

Mělo by se to vyzkoušet. Uvolnil háky, popadl řetěz a začal ho pomalu prostrkovat přes západku. Zábrana se snížila. Murch prostrkoval řetěz rychleji a zábrana se svažovala také rychleji. Trefa. Zábrana se dotýkala asfaltu. Teď z ní byla rampa.

Skvěle. Nechal náklaďák náklaďákem a svižně, ale ne příliš rychle, se vydal přes parkoviště ke Continentalu. Když k němu došel, měl v ruce svůj svazek klíčů, ale dveře auta nebyly zamčené. Vklouznul za volant, zkusil tři klíče a s pomocí čtvrtého nastartoval. Uvnitř auta byl silně cítit bourbon.

Murch zařadil zpátečku, pozadu vykroužil s Continentalem smyčku, zařadil rychlost a přes parkoviště přejel po rampě do náklaďáku. Vypnul motor, zatáhl ruční brzdu a vystoupil z auta. Sešplhal přes postranní kovové podpěry až na zem a zábranu zase rychle zvedl. Neměl jak připoutat Continental řetězem, tak jako byly připoutané Buicky, ale hlavu si s tím nelámal. A taky nemusel jet moc daleko.

Klíčem číslo dvě nastartoval náklaďák. Murch otočil velkým plochým volantem, náklaďák se s rachotem rozjel a pomalu se vydal na silnici.

Jízda k Maxmiliánovým ojetým osobním vozům trvala dvacet pět minut. Když se tam Murch dostal, vjel do postranní uličky, která vedla okolo plochy se zaparkovanými auty, a pak zahnul na anonymní příjezdovou cestu. Zastavil uprostřed vysokého plevele u šindelových zadních stěn garáží, sešplhal z kabiny a prošel nezamčenou brankou v plotě, který byl udělaný z natažených řetězů. Cestička mezi plevelem a křovím ho dovedla k zadní části Maxmiliánových kanceláří, které byly postavené v kalifornském stylu s růžovou štukaturou. Otevřel dveře, vešel do kanceláře z šedivých panelů a z vedlejší místnosti uslyšel Maxe: „Ve smlouvě si musíte přečíst každé slovo.“

Velmi rozčílený mužský hlas důrazně řekl: „Když si přečtete každé slovo smlouvy, tak vy neručíte za nic!“

„Přesně jak říkáte,“ odpověděl Max.

Murch otevřel spojovací dveře a strčil dovnitř hlavu. Zákazník byl vysoký a svalnatý, ale intelektuálně značně mimo. Měl zmatený pohled plavce, který neví, že všude okolo něj jsou vodní víry. Murch ho ignoroval a obrátil se na Maxe: „Maxi, můžu tě vyrušit?“

„Myslím, že ano,“ řekl Max. Byl to vysoký starší muž s výraznými lícními kostmi a řídkými bílými vlasy, který vždy nosil tmavou, doširoka rozhalenou vestu a žádnou kravatu. Jeho bílá košile byla obvykle ušpiněná, jak se opíral o ojetá auta. Když se za svým stolem postavil, řekl zákazníkovi: „Trochu si počtěte. Čtěte pozorně. Vrátím se.“

„To byste měl,“ řekl zákazník, ale v jeho hlase nezazněla opravdová hrozba. Byl v úzkých a začínal to chápat.

Max a Murch přešli přes prázdnou kancelář a vyšli ven zadními dveřmi. Murch se zeptal: „To byl ten samý zákazník, jako když jsem volal?“

„Někteří z nich prostě nechtějí odejít,“ odpověděl Max. „Nemají snad kde bydlet? Volal nějaký tvůj kamarád. Telefonoval. Máš tady na něj počkat.“

„Kdo to byl?“

„Bylo to takové krátké jméno,“ řekl Max, když šli po cestičce směrem k plotu z natažených řetězů. „Chip? Shep?“

„Kelp?“

„Když to říkáš,“ odtušil Max a společně vešli na příjezdovou cestu, která teď byla zatarasená naloženým náklaďákem. Max se na auto podíval. „Ježíši, panenko Marie a Josefe,“ řekl. „Teď sklízíš ve velkém? Tohle nejsou hrozny!“

„Prostě tam stálo,“ vysvětlil Murch. „Continental jsem dal dozadu.“

Max procházel kolem boku náklaďáku a prohlížel si vozy uvnitř. „Za bílého dne,“ řekl. „Ty by sis měl jít promluvit s tím zákazníkem.“

Murch zavrtěl hlavou. „Já se se zákazníky nebavím,“ řekl. „Já řídím.“

„To jsem si všimnul.“ Max se podíval na auta a na náklaďák. „Beru je,“ řekl.

„Fajn.“

„Zastav se příští týden, promluvíme si o penězích.“

„Dobře.“

Max ukázal na příjezdovou cestu. „Dovezeš je ke garáži, kde se opravují náhradní díly.“

„Na to máš svoje lidi,“ řekl Murch. „Radši bych se tady neměl motat.“

„A co ten náklaďák?“

Murch se na náklaďák zamračil. „Co s ním?“

„Já ho nechci,“ řekl Max. „Přečti si nápis, který mám vepředu. Stojí tam ojeté osobní vozy. Pro náklaďák nemám žádné využití.“

„To ani já ne, Maxi.“

„Vrať ho tam, odkud jsi ho vzal.“

„Už s ním nechci jet.“

„Nemůžeš se zbavit ukradeného náklaďáku u mě, Stanley, tak to nechodí.“

„V noci ho někam odvez,“ řekl mu Murch. „Prostě ho zaparkuj někde u silnice. Nech jednoho ze svých lidí, ať to udělá.“

„Proč si ho nenecháš?“ navrhl Max. „Mohl bys s ním jezdit a pokaždé, když uvidíš hezké auto, tak ho jednoduše naložíš.“

Murch se díval na náklaďák a Maxův nápad zvažoval. Byla v něm určitá výzva. Ale nakonec zavrtěl hlavou a řekl: „Ne, to by nebylo dobrý. Je příliš nápadný.“

„Stane, jestli budu muset ten náklaďák vyložit, přijdeš o peníze.“

„Jasně, Maxi, odečteme deset dolarů.“ Murch pokrčil rameny a otočil se, aby se vydal nazpátek k zaparkovaným ojetým automobilům. Max si prohlížel náklaďák stejně, jako si nespokojený zákazník prohlížel Maxe. Pak zavrtěl hlavou a následoval Murche k plotu z natažených řetězů.

Zákazník nebyl v kanceláři. „Co teď?“ zeptal se Max. „Povím ti, že je určitě venku a rozbíjí mi u aut přední skla. Jednoho takového jsme tady měli minulé jaro. Přišel, stěžoval si na všechno, tak jak si vždycky stěžují, a hned popadnul hasák a rozbíjel čelní skla napravo nalevo. Hrůza.“

„Hrůza,“ souhlasil Murch.

Oba dva vyšli předními dveřmi. Ojeté vozy byly seřazeny do třech stran a na předním skle měly štítky. Max ukázal. „Támhle je! A kdo to je s ním?“

„To je můj kamarád Kelp,“ řekl Murch.

Kelp a zákazník stáli u chátrajícího zeleného Chevroletu. Bavili se spolu. Zdálo se, že zákazník už není tak agresivní, jako byl před chvílí. Vlastně se zasmál něčemu, co mu Kelp řekl, a vypadal, že mu nevadí, když ho Kelp poplácal po paži.

„Panečku,“ poznamenal Max. Tvářil se ohromeně.

Kelp a zákazník si potřásli rukou. Zákazník nasedl do Chevroletu a nastartoval. Motor vydal příšerný zvuk. Kelp zákazníkovi zamával, zákazník mu to oplatil a vyjel. Něco z podvozku dřelo o zem, což způsobovalo ještě horší zvuky než motor. Zvuky doprovázely jiskry. Chevrolet dohrkal k výjezdu a zmizel.

Kelp se k nim blížil a v jasném slunci mu na tváři zářil úsměv. „Ahoj, Stane,“ řekl.

„Pane Kelpe,“ řekl Max, „nehledáte práci?“

„Cože? Ne, díky. Na něčem teď právě dělám.“

Murch se zeptal: „Chtěl jsi se mnou mluvit?“

„Přesně tak. Chceš někam hodit?“

„Nechal jsem auto u bistra u Jerišský dálnice.“

„Vezmu tě tam.“

Murch se rozloučil s Maxem, který ještě nepřestal vypadat zmateně, a spolu s Kelpem se vydal k jeho autu zaparkovanému u obrubníku. Byl to Mercedes označený tabulkou, která hlásala, že vůz řídí lékař. Murch poznamenal: „Pořád tě berou doktorský auta, co?“

„Mají nejlepší vkus,“ řekl Kelp. „Posilovač řízení, elektricky ovládaný sedačky, elektricky ovládaný všechno. Nikdy neuvidíš doktora, jak stahuje okýnko u svýho auta kličkou. Nasedni.“

Nastoupili a Murch odhrnul ze sedadla brožovanou knížku, která mu překážela. Kelp nastartoval a vyrazili od obrubníku.

Murch se zeptal: „Tak o co jde?“

Kelp ukázal na knihu, která ležela mezi nimi, a řekl: „O tohle.“

Murch se omluvně usmál.

„Ale ne, tak to nemyslím,“ řekl Kelp. „To, co po tobě chci, je, abys tuhle knížku přečetl.“

„Přečetl knihu?“ Murch četl noviny Daily News a několik časopisů o autech, ale nečetl knihy.

„Bude se ti líbit,“ ujistil ho Kelp. „Mám nápad, který je s ní spojený.“

Murch knížku zvedl. Mohla by se mu líbit? Ukradené dítě od Richarda Starka. „O čem to je?“

„O podvodníkovi,“ řekl Kelp. „O podvodníkovi jménem Parker. Bude ti připomínat Dortmundera.“

„To zní skvěle,“ bez zjevného nadšení odpověděl Murch. Zběžně knížku prolistoval – na každé stránce jen slova.

„Přečti si to,“ zopakoval Kelp. „Dortmunder tu knížku taky čte. A řekni svý mámě, ať si ji taky přečte. Až ji budou mít všichni přečtenou, tak se sejdeme.“

„Dortmunder v tom jede taky?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Kelp nenuceně a přesvědčivě zároveň.

Murch otevřel knížku s pocitem rostoucí zvědavosti.

Kapitola první

Když dozorce otevřel dveře cely, Parker se obrátil na hromotluka jménem Krauss a řekl mu: „Přijď za mnou příští týden, až se odsud dostaneš. Myslím, že pro tebe něco budu mít.“

Table of Contents

1

2