Náboženství staré Mezopotámie

Bohové, chrámy, obřady a lidé

Ivan Hrůša

Ukázka z elektronické knihy

Vyšehrad

Ivan Hrůša

Bohové, chrámy, obřady a lidé

Náboženství staré Mezopotámie

EDICE SVĚTOVÁ NÁBOŽENSTVÍ

Typografie tištěné knihy Zbyněk Kočvar

Odpovědná redaktorka tištěné knihy Radka Fialová

E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

v Praze roku 2015 jako svou 1408. publikaci

Vydání v elektronickém formátu první

(podle prvního vydání v tištěné podobě)

Doporučená cena E-knihy 210 Kč

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.

Praha 3, Víta Nejedlého 15

e-mail: info@ivysehrad.cz

www.ivysehrad.cz

Copyright © Ivan Hrůša, 2015

ISBN: 978-80-7429-578-2 (ePUB)

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na www.ivysehrad.cz

E-kniha v grafické podobě dle tištěného vydání je k dispozici ve formátu pdf

Na přebalu:

Okřídlený býk s lidskou hlavou (ochranný duch lamassu)

z paláce asyrského krále Sargona II. (722–705 př. Kr.)

v Dúr-Šarrukénu (moderní Chorsábád), kde střežil

vstup do trůnního sálu. S laskavým svolením Courtesy of the Oriental Institute of the University of Chicago

(foto Anna Ressman)

Na frontispisu:

Vršek stély s Chammurapiho zákony.

Chammurapi stojí před slunečním bohem Šamašem, božským soudcem a dárcem a garantem spravedlnosti, který sedí na trůnu a drží v rukou insignie hůl a kruh.

18. stol. př. Kr., nalezeno v Súsách

Úvod

Záměrem této publikace je poskytnout přehled o náboženském světě a praxi obyvatel starověké Mezopotámie, jak nám je podávají archeologické a především písemné mezopotámské prameny. Nejde tu na prvním místě o rekonstrukci dějin mezopotámského náboženství ani o rozbor teoretických pojmů, nýbrž o praktický popis na základě starověkých pramenů, opírající se průběžně o úryvky z mezopotámských textů.

Textová dokumentace staré Mezopotámie je bohatá a obsáhlá, avšak zároveň roztříštěná a zlomkovitá: některá historická období a určité oblasti jsou dokumentovány lépe, jiné hůře, u dalších prameny zcela chybějí. Je tedy vždy třeba dbát na to, z jaké doby a oblasti jsou konkrétní údaje doloženy, a nepřenášet výpovědi textů automaticky do jiných míst či dob.

Mezopotámské náboženství si nelze představovat jako jednotný nebo dokonce uniformní systém. Dějiny starověké Mezopotámie zahrnují zhruba tři tisíce let a Mezopotámie představuje rozsáhlé území, jež obývali a na němž se střídali příslušníci mnoha národů, států a rozdílných kultur. Kromě toho v Mezopotámii nikdy neexistovala ústřední náboženská instituce, která by jednotný systém vytvořila. To, co se zde označuje jako „mezopotámské náboženství“, je souhrn náboženských tradic, které byly vázány na klínopisnou kulturu a které tyto národy, království a říše sdílely. Nemělo by nás proto překvapovat, že se tyto tradice navzájem mohou lišit nebo si protiřečit.

Většina klínopisných textů, jichž lze k poznávání náboženství staré Mezopotámie použít, je psána z pohledu instituce království, kněží, obřadníků magických rituálů a mezopotámských učenců. Z tohoto důvodu nezachycuje tato kniha náboženství v životě prostých lidí nebo většiny společnosti. Přístupno je nám většinou pouze „oficiální“ náboženství z pohledu tehdejších velkých společenských institucí, tj. království a chrámu.

Přenést se do mentality cizí a kulturně odlišné společnosti, s níž člověk nemá přímou zkušenost, je velmi obtížné až prakticky nemožné i v případě, že jde o společnost soudobou. Tím spíše to platí pro naše vnímání a chápání společnosti, která zanikla už před dvěma tisíci lety a jejíž kulturní a náboženská tradice se od naší v mnoha ohledech zásadně odlišuje. Bylo by nerealistické domnívat se, že nám studium starověkých pramenů umožní pochopit celek mezopotámského náboženství nebo poskytne vhled do osobního náboženského vnímání a praktické role víry v životě tehdejších lidí. To, co dokážeme z mezopotámského náboženského světa zachytit, jsou pouze jednotlivé aspekty, vnímané v zrcadle teorie a očima naší vlastní zkušenosti a představ.

Tato studie je výsledkem badatelské činnosti podporované Grantovou agenturou České republiky v rámci grantu GA ČR P401/12/G168 „Historie a interpretace Bible“. Chci zde vyjádřit též upřímné poděkování svým kolegům, kteří mě při psaní knihy provázeli: Dr. Stefanu Seminarovi, který četl prvních pět kapitol a upozornil mě na některé nedostatky a chyby; Dr. Petru Dubovskému SJ a Dr. Federiku Giuntolimu, kteří mi dávali zpětnou vazbu z pohledu biblistů a jejichž zájem a povzbuzení pro mne byly velkou oporou v práci. Můj zvláštní dík patří PD Dr. Clausu Ambosovi, který četl celý rukopis a jehož kritické připomínky mi umožnily vymýtit řadu chyb a lépe promyslet některé jednotlivosti. Claus mi rovněž poskytl rukopis své habilitace ještě před jeho uveřejněním a vděčím mu i za cenné bibliografické odkazy. Odpovědnost za zbývající omyly a chyby v textu nesu pochopitelně já sám.

Citáty z mezopotámských textů jsou přeloženy z originálních jazyků, sumerštiny a akkadštiny; překlady jsou moje vlastní.

Přepis akkadských a sumerských slov

Akkadština, v originále psaná klínopisem, se do latinky obvykle přepisuje kurzívou. Používá se přitom několika speciálních znaků, které se v češtině nevyskytují:

─ ḫ se čte jako české ch.

─ q se čte jako k, avšak vyslovené hluboko v krku.

─ ṣ se vyslovuje jako ostřejší s, se zabarvením do c.

─ ṭ se vyslovuje jako t, se zabarvením do d.

─ dlouhé samohlásky se označují vodorovnou čárkou (ā, ē, ī, ū) nebo stříškou (â, ê, î, û).

U sumerštiny, přepisované prostrkaně nebo obvyklým stojatým písmem, se z těchto speciálních znaků užívá pouze ḫ, vyslovované jako ch. Dalším speciálním znakem je ĝ, vyslovované jako nosové ng.

Části slov, které jsou v originálních rukopisech ulomené a byly doplněny v moderních vydáních mezopotámských textů, se uvádějí v hranatých závorkách.

Periodizace mezopotámských dějin

1) Vznik měst a městské civilizace (Uruk, přibližně 3500 –3000; Džemdet Nasr, přibližně 3100 –2900)

Na jihu Mezopotámie vzniká první město: Uruk. S městskou kulturou se pojí rozvrstvení společnosti, jejíž členové se věnují různým zaměstnáním: zemědělství, řemeslům, chrámům, řídícím funkcím. Společnost musela vyprodukovat dostatečné prostředky na uživení těch, kdo již nepracovali v zemědělství, aby se mohli věnovat jiným činnostem. S městem se objevuje společenský organismus, který umožnil rozvoj lidských intelektuálních a duchovních schopností: mimo jiné lze připomenout monumentální architekturu a rozvoj umění (příkladem může být plastika zvaná Dáma z Warky).

Vznik písma: Jsou doloženy první tabulky s piktografickými znaky a číselnými symboly. První texty (konec 4. tisíciletí př. Kr.) jsou ekonomického charakteru – záznamy předmětů, potravinových přídělů, ovcí atd. –, avšak záhy se objevují i první tzv. lexikální seznamy: seznamy jmen stromů a dřev, nádob, osob a zaměstnání. Na piktografických záznamech nelze ještě rozpoznat konkrétní jazyk.

Urucká kultura či civilizace se rozšířila do velké části Levanty. V mnoha sídlištích směrem na východ, sever i na západ až ke Středozemnímu moři se našly typické urucké misky na potravinové příděly a na několika místech vynesly vykopávky na světlo i hliněné tabulky popsané archaickým uruckým písmem. Po uruckém období nastala proluka: lidí ubylo a severní sídliště uruckého typu byla opuštěna.

2) Raně dynastické období (přibližně 2900 –2340)

Na jihu se objevily jednotlivé sumerské městské státy, ze severu známe města Ebla (zde se našly klínopisné texty psané sumerským klínopisem) a Ašur. Každé město bylo samostatným ekonomickým, politickým, ale také náboženským centrem a sídlem svého městského boha. Třebaže nejsou známy žádné doklady o nějaké dohodě mezi městy ohledně výběru božstev,[1] mělo každé město jiného městského boha. Neexistoval zastřešující celosumerský stát, avšak je doložena jakási konfederace několika měst. Už v první polovině 3. tisíciletí př. Kr. ovšem král severosumerského města Kiše získal moc a význam, který přesáhl měřítko pouhého městského státu; Kiš v té době ovládala zřejmě značnou část sumerského severu.

Ve vzájemných vztazích městských států nechyběly konflikty a války, stejně jako pokusy jednotlivých králů zmocnit se větších území. Z těch je nejlépe dokumentován dlouhodobý spor o hranice mezi městy Umma a Lagaš. Na konci raně dynastického období si ummský král Lugalzagezi podrobil řadu měst, ale než mohl pod svou vládou sjednotit celý sumerský jih, byl poražen Sargonem Akkadským.

První srozumitelné texty pocházejí z poloviny 3. tisíciletí (fárské období). Lze již rozeznat jazyky sumerštinu a akkadštinu a sledovat rozvoj literatury. Z vykopávek máme texty ekonomické i administrativní, lexikální seznamy, votivní a stavební královské nápisy, smlouvy o prodeji, zaříkávání, hymny a přísloví. Někteří panovníci raně dynastické doby, uvádění v sumerském královském seznamu, jsou známi i z pozdějších literárních skladeb nebo vystupují v náboženských textech jako nižší božstva: Enmerkar, Lugalbanda, Gilgameš, Dumuzi či Etana.

3) Akkadská „říše“ (přibližně 2340 –2198)

Sargon Akkadský (2340 –2284), zprvu vysoký hodnostář na dvoře kišského krále, uchvátil moc a stal se králem města Kiš. Poté, co porazil Lugalzageziho z Ummy, se mu jako prvnímu v historii podařilo pořídit autoritě jediného panovníka celou Mezopotámii: jak sumerský jih, tak i sever obývaný kmeny, národy a skupinami Semitů a Churitů. Jeho „říše“ nebyla ještě homogenním státem. V oblastech mimo střed jeho království panovali místní vladaři, avšak pod nadvládou akkadských králů. Na svých vojenských taženích dospěl Sargon – a po něm i jeho třetí nástupce Narám-Sín – na jihu až k Perskému zálivu a na severu až ke Středozemnímu moři. Sargon a Narám-Sín se pro celou pozdější tradici stali vzory mezopotámských králů, první v kladném smyslu a druhý v záporném.

Akkadští králové museli čelit mnoha povstáním a po Narám-Sínovi (2259 –2223) se království začalo nezadržitelně rozpadat. Poslední ránu zasadili nadvládě akkadských panovníků Gutejci, národ pocházející ze zagroských hor v dnešním Íránu. Zničili město Akkad a usadili v Mezopotámii jako vládci na dalších sto let.

Jako administrativní jazyk celé říše se užíval nejstarší známý dialekt akkadštiny. V tomto jazyce se nám kromě administrativních dokumentů dochovaly i královské nápisy a literární skladby.

4) Třetí dynastie urská (přibližně 2111–2003)

Když Utu-chengal z Uruku porazil Gutejce, založil jeho bratr Ur-Namma v Uru novou dynastii, nazývanou podle Sumerského královského seznamu Třetí dynastie urská. Její druhý král, Šulgi, rozšířil své území na celý sumerský jih a podrobil si i severní území až k Ašuru. Vytvořil silně centralizovaný stát, skládající se z desítek provincií, jež řídili místodržitelé přímo odpovědní králi. Z ústředí státu se plánovala a kontrolovala i ekonomická produkce.

V tomto období přišla ze severu vlna nových semitských kmenů, Amorejců. Aby Amorejce zastavil, nechal předposlední král Třetí dynastie urské, Šu-Sín, severně od Babylónu postavit od Eufratu k Tigridu zeď, ale dlouhodobě se slábnoucí království nebylo schopno ubránit. Ústřední vláda ztrácela na autoritě, a když poslední král Ibbi-Sín žádal během hladomoru od svého generála Išbi-Erry z Isinu pomoc v podobě obilí, generál odmítl. Vládu Třetí dynastie urské ukončily útoky Elamců z dnešního Íránu.

Třetí dynastie urská byla obdobím intenzivní stavební i literární aktivity. Zvláště za Šulgiho vlády bylo vytvořeno mnoho literárních skladeb v „klasické“ sumerštině, zejména hymnů na oslavu panovníka nebo některého božstva. Z následující, starobabylónské epochy máme velký počet sumerských literárních textů, hymnů, nářků, literárních dopisů, mýtů a dalších; alespoň část z nich vznikla již v době Třetí dynastie urské. Kromě literárních textů se z urského období zachovalo obrovské množství administrativních a ekonomických dokumentů.

5) Starobabylónské období (přibližně 2003 –1594)

S koncem Třetí dynastie urské upadla jižní Mezopotámie znovu do politické roztříštěnosti. Brzy se však objevily pokusy obnovit politické a územní celky a rozšiřovat je. Išbi-Erra založil v Isinu královskou dynastii, jež trvala dvě století (přibližně 2017–1794), dokud nebyla poražena posledním králem dynastie města Larsy (2025 –1763). Larsa pod svou vládou sjednotila většinu jižní Mezopotámie, ale její poslední král Rím-Sín (1822–1763) podlehl svému největšímu rivalovi, babylónskému Chammurapimu.

Právě Chammurapimu (1792–1750), babylónskému králi amorejského původu, se pomocí mnohaletého a složitého diplomatického i válečného manévrování podařilo porazit všechna okolní království (Elam, Ešnunna, Larsa, Mari) a ovládnout celou jižní Mezopotámii. V jeho době se tato oblast stala již natrvalo jedinou zemí – Babylónií. Po Chammurapiho smrti začal však stát slábnout. Na začátku 16. století př. Kr. podnikl chetitský král Muršiliš I. z Anatolie nájezd až do samotného Babylóna a dobyl ho, čímž vládu Chammurapiho dynastie ukončil.

Starobabylónská doba je obdobím klasického akkadského jazyka a literatury. Mnoho akkadských literárních skladeb, mýtů, modliteb, hymnů, náboženských textů atd. pochází právě z této doby.

6) Staroasyrské období a Království Horní Mezopotámie (20.–18. století)

Na počátku 2. tisíciletí př. Kr. založili obchodníci z města Ašuru obchodní kolonii v Káneši v Malé Asii, asi 1000 km severně od Ašuru. Dováželi do Anatolie oděvy, vyráběné v Mezopotámii, a cín, pocházející odněkud z východu (přesný původ je dnes neznámý), a směňovali je za zlato a stříbro, jež se těžily v Anatolii samotné. V Káneši se našlo asi 20 000 klínopisných tabulek s texty ve staroasyrském dialektu akkadštiny, které dokumentují život a aktivity těchto asyrských obchodníků.

Na přelomu 19. a 18. století vytvořil v severní Mezopotámii Šamší-Adad I. (asi 1808 –1776), současník babylónského krále Chammurapiho, takzvané „Království Horní Mezopotámie“. Zřídil si sídlo ve městě Šubat-Enlil (moderní Tell Leilán) a své dva syny, Išme-Dagána a Jasma‘-Addua, ustanovil regenty v městech Ekallátum a Mari, čímž ovládl celou severní Mezopotámii. Měl však mocné protivníky v Chammurapim na jihu a v panovníku severního království Jamchad, sídlícím v Aleppu. Šamší-Adadovi synové nedokázali po smrti svého otce pokračovat v jeho díle: do Mari se v osobě krále Zimrí-Líma (jenž byl po dvanácti letech vlády poražen Chammurapim) navrátila vláda staré dynastie Lím a o Išme-Dagánovi z Ekallátum nemáme žádné zprávy. Asyřané se na scéně dějin objevují znovu až ve 14. století s nástupem krále Ašur-ubalita I. (1363 –1328), zakladatele středoasyrského království.

V Mari byly objeveny bohaté archivy, obsahující kolem 16 000 klínopisných tabulek s texty ve starobabylónském dialektu. Asi 5000 – 6000 z nich jsou dopisy, jež podávají obšírné informace o politických událostech své epochy a o životě v Mari v období vlády Jasma‘-Addua a Zimrí-Líma, dokumentovaném z pohledu královského paláce.

7) Středobabylónské období (přibližně 1594 –1000)

Po amorejské dynastii, k níž patřil i Chammurapi, se na jihu chopila vlády dynastie cizího národa Kasitů. Kasité, přicházející z hor na severovýchodě, se v Babylónii pokojně usídlovali už v první polovině 2. tisíciletí. Pod jejich vládou zůstala Babylónie jednotným státem a zároveň jednou z velkých mocností své doby spolu s Egyptem, chetitskou říší v Anatolii, královstvím Mittani v severní Mezopotámii a později i se středoasyrským královstvím, jež se v polovině 14. století stalo politickým nástupcem mittanského státu. Z 16.–15. století máme o osudech středobabylónského království málo zpráv. Dokumentace z následujících staletí odhaluje živé kontakty s Egyptem a rozšíření kasitské vlády až na samý jih Babylónie, jakož i rozličné stavební aktivity kasitských králů.

Ve 12. století ukončily kasitské království útoky Elamců, kteří dobyli dokonce i Babylón a ukořistili sochu městského a říšského boha Marduka. Pak nastoupila Druhá dynastie isinská (1157–1026), jejímž nejdůležitějším panovníkem byl Nabuchodonosor I. (1125 –1104). Poté, co porazil Elamce, znovu Babylónii vrátil postavení mocnosti.

V poslední třetině 2. tisíciletí došlo k vytvoření pevného kánonu babylónské literatury. Velmi mnoho literárních a vědeckých děl, pocházejících již ze starobabylónské doby nebo sepsaných během druhé poloviny 2. tisíciletí, získalo definitivní podobu, v níž bylo tradováno v pozdějších staletích.

8) Středoasyrské období (1500 –1000)

V severní Mezopotámii existovalo snad už v 17. století království Mittani, ovládané nesemitským národem Churitů. V 15. století zasahovalo jeho území i na severozápad, do Anatolie a směrem ke Středozemnímu moři. Byla to jedna z velkých mocností a el-amarnská korespondence obsahuje i dopisy mittanských králů. Během 14. století Mittani ztrácelo moc i území, postupně zanikalo a uvolňovalo prostor sílícímu středoasyrskému království.

Asýrie se jako stát objevila teprve s Ašur-Ubalitem I. (1363 –1328). Díky oslabování mittanského království se tomuto králi podařilo vytvořit státní celek, jenž byl poprvé nazván „Asýrie“, māt Aššur, a pozvednout ho na úroveň partnera Babylónie, Egypta a chetitské říše. Jeho nástupci usilovali o rozšíření asyrského území a Tukultí-Ninurta I. (1244 –1208) dokonce přechodně ovládl celou Babylónii. Od 12. století museli asyrští králové bránit své rozsáhlé území proti nové vlně semitských příchozích: proti Aramejcům. Po smrti posledního velkého středoasyrského krále Tiglat-pilesara I. (1115 –1076) Asýrie stejně jako Babylónie zeslábla a ztratila území mimo jádro asyrského státu.

Kolem r. 1200 zasáhla celý západ Předního východu vážná krize. Chetitské království se zhroutilo: jeho hlavní město Chattuša bylo zničeno a království a politické struktury východního pobřeží Středozemního moře byly rozvráceny. I město Ugarit zmizelo jednou provždy. Tato zkáza je obvykle spojována s vlnou tzv. „mořských národů“, které přišly ze Středomoří a zaplavily Anatolii a východní středomořské pobřeží. Příčin ovšem muselo být více, včetně vnitřní slabosti a nestability sociálního a politického systému jako celku.

Na přelomu 2. a 1. tisíciletí naplnily prostor na severozápad od Sýrie aramejské kmeny a etnika přicházející z Malé Asie.

9) Novoasyrské období (1000 – 612)

V 1. tisíciletí už vznikaly skutečné říše, státy se silnou centrální mocí, které zahrnovaly většinu blízkého Předního východu. V časovém sledu první byla novoasyrská říše.

V 9. století bylo asyrské království už dostatečně silné, aby mohlo začít novou teritoriální a politickou expanzi. Během tohoto a následujícího století si asyrští králové postupně podrobili aramejská království v severní Mezopotámii a Sýrii a začlenili je do asyrské říše. Asyrská vojska pak táhla foinickými územími až do Palestiny a r. 671 dobyl Asarhadón Egypt, kde se však Asyřanům nepodařilo ustanovit trvale svou vládu. V horách na severovýchod od Asýrie bylo cílem asyrské expanze zejména království Urartu, na jihu usilovali Asyřané o podmanění Babylónie. Na východě byl tradičním asyrským nepřítelem Elam, jejž r. 647 definitivně porazil král Ašurbanipal.

Asyrskou expanzivní politiku umožňovala stálá armáda, jež svou kvalitou převyšovala vojenské síly asyrských protivníků. Dobytá území byla zdrojem velkého ekonomického zisku v podobě tíživých vazalských poplatků a daní, jež bylo nutno odvádět asyrskému králi. Trvalá expanze však přispěla k vyčerpání říše, která se nakonec neubránila spojeneckému útoku Médů a Babyloňanů. R. 614 padl Ašur, o dva roky později bylo zničeno Ninive a r. 609 zanikl porážkou posledního asyrského krále Ašur-ubalita II. i poslední zbytek asyrského státu.

Z novoasyrské doby se nám dochovalo mimořádné bohatství klínopisných textů, vykopaných na různých místech. V první řadě jde o slavnou knihovnu posledního velkého asyrského krále Ašurbanipala (668 – 626?). Tento král, jenž sám obdržel písařské vzdělání, nechal opsat a shromáždit ve svém ninivském paláci desítky tisíc tabulek s asyrskými i babylónskými texty, které zachycují velkou část mezopotámské literární tradice: mýty, hymny, modlitby, rituály, lexikální seznamy, věštebné, lékařské, matematické a jiné texty.

10) Novobabylónské období (1000 –539)

Dokud existovala novoasyrská říše, nepodařilo se Babylónii prosadit se jako politická mocnost. Často se ocitala pod přímou asyrskou nadvládou a někteří novoasyrští panovníci se dávali korunovat i za babylónské krále. Opakovaně však docházelo ke vzpourám a babylónský král Marduk-apla-iddina (biblický Merodach-baladan, 721–703) ve snaze dosáhnout nezávislosti vedl mnoho let ozbrojený protiasyrský odboj.

Asyrský král Asarhadón (680 – 669) dosadil na babylónský trůn svého nejstaršího syna Šamaš-šum-ukína, jehož mladší bratr Ašurbanipal se po Asarhadónově smrti stal asyrským králem. Šamaš-šum-ukín se však po šestnácti letech poručníkování ze strany svého bratra vzbouřil; v následné válce byl poražen a zemřel (648).

Druhou a poslední říší, které vládli rodilí Mezopotámci, je novobabylónská říše (609 –539). Její zakladatel Nabopolasar (626 – 605), jenž nebyl královského původu, sehrál spolu s Médy hlavní úlohu při porážce novoasyrské říše a znovu z Babylónie učinil mocnou a nezávislou zemi. R. 605, bezprostředně po Nabopolasarově smrti, porazil jeho syn Nabuchodonosor II. (605 –562) v bitvě u Karkemíše Egypťany, a ovládl tak celou západní část předního Orientu až po egyptské hranice. Za Nabuchodonosora se Babylón stal hlavním městem veliké říše, skvělým politickým, kulturním a náboženským centrem starověkého Předního východu.

Poslední novobabylónský král Nabonid (556 –539) nepocházel z rodu svých předchůdců, ale byl synem knížete jednoho z aramejských kmenů, usazených v Babylónii. Je znám především tím, že ke konci své vlády strávil deset let mimo Babylónii v arabské oáze Taima. O důvodech jeho nepřítomnosti v Babylónu, během níž vládl jeho syn Bél-šar-usur, se v odborné literatuře vede diskuse. Uvádějí se motivy politické a ekonomické, totiž snaha získat kontrolu nad obchodní cestou v Arábii a rozšířit vliv Babylónie na severozápad. Odchod z Babylóna a upřednostňování boha Sína proti babylónskému Mardukovi vynesl Nabonidovi ztrátu politické podpory, takže se r. 539 mohl celé Babylónie zmocnit perský král Kýros, aniž by narazil na vážnější odpor.

Z novobabylónské doby se nám dochovalo mnoho ekonomických, právních i administrativních dokumentů, které dokládají zvláště období novobabylónské říše. Máme však i četné literární texty, mýty, hymny, modlitby, královské nápisy, mudroslovné, lexikální a jiné texty.

Klínopisná kultura, akkadsko-sumerská literatura a kult v mezopotámských chrámech pokračovaly i pod vládou perských a řeckých panovníků. Třebaže akkadština už nebyla živým jazykem, mezopotámská kultura si svou vitalitu uchovala dlouho; ekonomické a správní dokumenty i akkadské a sumerské literární texty se dochovaly i ze seleukovské éry. Ve 3. století př. Kr. sepsal babylónský kněz boha Marduka, známý pod pořečtěným jménem Béróssos, v řeckém jazyce dílo nazvané Babylóniaka, věnované Antiochovi I. (281–261), kde z pohledu mezopotámské tradice vylíčil historii Mezopotámie od vzniku lidského života až po Alexandra Velikého. Z tohoto spisu, srovnatelného s Židovskými starožitnostmi Josepha Flavia, známe bohužel jen několik zlomků, které se dochovaly v citacích pozdějších řeckých a římských autorů. Poslední datovaná klínopisná tabulka pochází z r. 75 po Kr.

Konec ukázky

1 Srv. však cyklus hymnů zà-mì z raně dynastické doby; viz níže, str. 133.

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Úvod

Periodizace mezopotámských dějin

1. Pojem boha ve staré Mezopotámii

2. Hlavní mezopotámská božstva

3. Chrám, zpodobení bohů, personál chrámového kultu

4. Chrámový kult

5. Modlitby

6. Rituály zaklínače

7. Věštění