Jedna z nejstarších dvojčat na světě, sestry Dijkstraovy (Nizozemsko), při oslavě 104. narozenin v roce 2002 (ČTK/ANP)

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zdeněk Kalvach, Zdeněk Zadák, Roman Jirák, Helena Zavázalová, Petr Sucharda a kolektiv

GERIATRIE A GERONTOLOGIE

Recenzenti: Prof. MUDr. Hana Kubešová, CSc.

MUDr. Quido Kümpel, CSc.

Doc. MUDr. Pavel Weber, CSc.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

© Grada Publishing, a.s., 2004

Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2004

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 2114. publikaci

Odpovědná redaktorka PaedDr. Lenka Šámalová

Obrázky do textu zhotovila Jana Nejtková

Sazba a zlom Jan Šístek

Počet stran 864

Vydání 1., Praha 2004

Vytiskla tiskárna PBtisk s. r. o.,

Prokopská 8, Příbram VI

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

Všechna práva vyhrazena. Tato kniha ani její část nesmějí být žádným způsobem reprodukovány, ukládány či rozšiřovány bez písemného souhlasu nakladatelství.

ISBN 978-80-247-0548-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7038-3 pro formát PDF

ISBN 978-80-247-7950-8 pro formát EPUB

Autorský kolektiv

Editoři

MUDr. Z. Kalvach, CSc. – 3. interní klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

Prof. MUDr. Z. Zadák, CSc. – Klinika gerontologická a metabolická, LF UK a FN, Hradec Králové

MUDr. R. Jirák, CSc. – Psychiatrická klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

MUDr. P. Sucharda, CSc. – 3. interní klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

Doc. MUDr. H. Zavázalová, CSc. – Ústav sociálního lékařství, LF UK, Plzeň

Seznam autorů

Doc. MUDr. J. Baštecký, CSc. – subkatedra soudní psychiatrie a psychologie IPVZ, Praha

Doc. MUDr. V. Benešová, CSc. – Ústav veřejného zdravotnictví a preventivního lékařství, 2. LF UK, Praha

MUDr. P. Branald, CSc. – ortopedické oddělení 1. chirurgické kliniky, 1. LF UK a VFN, Praha

Prof. MUDr. P. Broulík, DrSc. – 3. interní klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

RNDr. B. Burcin – katedra demografie, Přírodovědecká fakulta UK, Praha

MUDr. I. Bureš – Geriatrické centrum, Krajská nemocnice, Pardubice

Mgr. K. Čanaklisová – Psychiatrická léčebna, Opava

Doc. MUDr. R. Češka, CSc. – Centrum preventivní kardiologie, 3. interní klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

Doc. MUDr. J. Drábková, CSc. – oddělení chronické, resuscitační a  intenzivní péče, FN Motol, Praha

Doc. MUDr. J. Dušková, CSc. – Ústav patologie, 1. LF UK a VFN, Praha

MUDr. T. Fait – Gynekologicko-porodnická klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

MUDr. M. Grivna, CSc. – Ústav veřejného zdravotnictví a preventivního lékařství, 2. LF UK Praha

Doc. MUDr. J. Haber, CSc. – 1. interní klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

Doc. MUDr. M. Hanuš, CSc. – Urologické centrum, Praha

Prof. MUDr. T. Hanuš, DrSc. – Urologická klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

Prof. MUDr. L. Hegyi, DrSc. – Slovenská zdravotnícka univerzita, Bratislava

MUDr. I. Holmerová, Ph.D. – Gerontocentrum, Praha

MUDr. J. Hycl, CSc. – Oční klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

PhDr. H. Janečková, Ph.D.  – Škola veřejného zdraví, IPVZ, Praha

MUDr. R. Jirák, CSc. – Psychiatrická klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

Doc. MUDr. V. Jirásek, CSc. – 1. interní klinika, VFN, Praha

MUDr. M. Jirásková, CSc. – Dermatovenerologická klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

Prof. MUDr. P. Kalvach, DrSc. – Neurologická klinika, 3. LF UK a FNKV, Praha

MUDr. Z. Kalvach, CSc. – 3. interní klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

MUDr. J. Kluh – Klinika ORL a chirurgie hlavy a krku, 1. LF UK a FNM, Praha

MUDr. M. Kojanová – Dermatovenerologická klinika, VFN, Praha

Doc. PaedDr. P. Kolář – Klinika rehabilitace, 2. LF UK a FNM, Praha

Prof. MUDr. F. Kölbel, DrSc. – Interní klinika, 2. LF UK a FNM, Praha

PhDr. M. Košťálová – Neurologická klinika, FN Brno, Brno

MUDr. I. Koudelková – Klinika rehabilitace, 2. LF UK a FNM, Praha

Doc. MUDr. Š. Koval, CSc. – Geriatrické centrum, Univerzita P. J. Šafárika, Košice

Prof. MUDr. Š. Krajčík, CSc. – Katedra geriatrie a gerontológie, SZU, Bratislava

MUDr. M. Kunešová, CSc. – Endokrinologický ústav, Praha

Prof. MUDr. J. Kvasnička, CSc. – 1. interní klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

Prof. RNDr. J. Květina, DrSc. – Ústav experimentální biofarmacie, AV ČR, Hradec Králové

MUDr. V. Línek, CSc. – Neurologická klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

MUDr. B. Lischkeová – Klinika ORL a chirurgie hlavy a krku, 1. LF UK a FNM, Praha

MUDr. J. Malík, CSc. – 3. interní klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

Prof. MUDr. M. Máček, DrSc. – Klinika tělovýchovného lékařství, 2. LF UK a FNM, Praha

Doc. MUDr. P. Maruna, CSc. – Ústav patologické fyziologie, 1. LF UK, Praha

MUDr. M. Matouš – Klinika tělovýchovného lékařství, 2. LF UK a FNM, Praha

Prof. MUDr. J. Mazánek, DrSc. – Stomatologická klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

Prof. MUDr. Z. Mikeš, DrSc. – Klinika geriatrie, LF a FN, Bratislava

Doc. RNDr. B. Otová, CSc. – Ústav biologie a lékařské genetiky, 1. LF UK a VFN, Praha

Prof. MUDr. K. Pavelka, DrSc. – Revmatologický ústav a Revmatologická klinika, 1. LF UK, Praha

Prof. RNDr. Z. Pavlík, DrSc. – katedra demografie, Přírodovědecká fakulta UK, Praha

Doc. MUDr. L. Petruželka, CSc. – Onkologická klinika, 1. LF UK a VFN, Ústav radiační onkologie, 1. LF UK a FNB, Praha

Doc. MUDr. J. Radvanský, CSc. – Klinika tělovýchovného lékařství, 2. LF UK a FNM, Praha

Doc. MUDr. J. Roth, CSc. – Neurologická klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

MUDr. H. Rozsypal, CSc. – 3. klinika infekčních a tropických nemocí, 1. LF UK a FN Na Bulovce, Praha

MUDr. L. Rychlý – 3. interní klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

Prof. MUDr. E. Růžička, DrSc. – Neurologická klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

PaedDr. L. Smolíková – Klinika rehabilitace, 2. LF UK a FNM, Praha

MUDr. J. Spáčil, CSc. – 3. interní klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

MUDr. P. Sucharda, CSc. – 3. interní klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

MUDr. J. Svárovský – Gynekologicko-porodnická klinika, VFN, Praha

Mgr. J. Šamánková – Ústav ošetřovatelství, 2. LF UK, Praha

MUDr. J. Šavlík, CSc. – Fakultní poliklinika VFN, Praha

Prof. MUDr. J. Škrha, DrSc. – 3. interní klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

Prof. MUDr. K. Šonka, CSc. – Neurologická klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

Prof. PhDr. J. Švancara, CSc. – Psychologický ústav, Filozofická fakulta Masarykovy univerzity, Brno

MUDr. O. Švestková, Ph.D. – Klinika rehabilitačního lékařství, 1. LF UK a VFN, Praha

Prof. MUDr. V. Tesař, DrSc. – Nefrologická klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

Prof. MUDr. J. Vencovský, CSc. – Revmatologický ústav a Revmatologická klinika, 1. LF UK, Praha

Doc. MUDr. O. Vohradníková, CSc. – Dermatovenerologická klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

Doc. MUDr. M. Vojtěchovský, CSc. – Vinohradské psychocentrum, Praha

MUDr. P. Vrabec, CSc. – Klinika ORL, chirurgie hlavy a krku, 1. LF UK a FNM, Praha

MUDr. M. Vrablík, Ph.D. – 3. interní klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

Prof. MUDr. J. Widimský, CSc. – 3. interní klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

Prof. MUDr. Z. Zadák, CSc. – Klinika gerontologická a metabolická, LF UK a FN, Hradec Králové

Prof. MUDr. V. Zaremba, DrSc. – Ústav sociálního lékařství, LF UK, Plzeň

Doc. MUDr. H. Zavázalová, CSc. – Ústav sociálního lékařství, LF UK, Plzeň

MUDr. K. Zikmundová, CSc. – Ústav sociálního lékařství, LF UK, Plzeň

Prof. MUDr. J. Živný, DrSc. – Gynekologicko-porodnická klinika, 1. LF UK a VFN, Praha

MUDr. P. Žižkovský – Seniorcentrum, Ústí nad Labem

Použité zkratky

A – androgeny

AA – adrenální androgeny

AACT – α_1-antichymotrypsin

AADL – advanced activities of daily living (náročné aktivity denního života)

ABR – acidobazická rovnováha

ACD – anemia of chronic disease (anemie chronických chorob)

ACE – acute care of the elderly unit (oddělení akutní péče o seniory)

AD – Alzheimerova demence

ADAM – androgen decline in aging male (pokles androgenů u stárnoucího muže)

ADAS-cog – Alzheimer’s disease assessment scale – cognitive (kognitivní škála hodnocení Alzheimerovy choroby)

ADH – antidiuretický hormon

ADL – activities of daily living (aktivity denního života)

AFT – akcentovaný fyziologický tremor

AGE – advanced glycation end products (konečné produkty glykace)

AGHE – Association for Geriatric Higher Education (Asociace pro vyšší odborné vzdělání v geriatrii)

AH – arteriální hypertenze

AIDS – acquired immunodeficiency syndrome (syndrom získané imunodeficience)

AIM – akutní infarkt myokardu

AIO – all-in-one (systém parenterální výživy „vše v jednom“, podání všech energetických substrátů současně)

AMK – aminokyselina

APP – amyloid precursor protein (prekurzorový protein amyloidu)

APTT – activated partial tromboplastine time (aktivovaný parciální tromboplastinový čas)

ARDS – adult respiratoty distress syndrome (syndrom akutní dechové tísně)

ARMD – age related macular degeneration (věkem podmíněná makulární degenerace sítnice)

ART – androgen replacement therapy (substituční androgenová léčba)

ASA – American Society of Anesthesiologists (Americká společnost anesteziologů, resp. její kategorizace rizika pacienta ve vztahu k operačnímu výkonu)

ATP – adenozintrifosfát

AUA – American Urological Association (dotazník Americké urologické asociace k prostatickým obtížím)

AUS – artefitial urethral sphincter (umělý svěrač močové trubice)

AVM – arteriovenózní malformace

BADL – basal activities of daily living (bazální aktivity denního života)

BDI – Beck Depression Inventory (Beckovo hodnocení deprese)

BEE – basal energy expenditure (bazální energetický výdej)

BMD – bone mineral density (hustota kostního minerálu)

BMI – body mass index (index tělesné hmotnosti)

BMR – basal metabolic rate (rychlost bazálního metabolismu)

BPH – benign prostate hyperplasia (benigní hyperplazie prostaty)

CAP – carcinoma of prostate (karcinom prostaty)

CAPD – continous ambulatory peritoneal dialysis (kontinuální ambulantní peritoneální dialýza)

CARS – compensatory antiinflammatory response syndrome (syndrom kompenzační protizánětlivé odpovědi)

CD – povrchové molekuly leukocytů (cluster of differentiation)

CDR – clinical dementia rating (klinické hodnocení demence)

CEE – konjugované equinní estrogeny

CGA – comprehensive geriatric assessment (komplexní geriatrické hodnocení)

CIRS – Cummulative Illnes Rating Scale (škála komplexního hodnocení multimorbidity)

CMP – cévní mozková příhoda

CNS – centrální nervový systém

CR – caloric restriction (kalorická, tj. energetická restrikce)

CRP – C-reaktivní protein

CS – completed stroke (dokončený iktus)

CSF – colony stimulating factor (faktor stimulující tvorbu kolonií leukocytů)

CT – computed tomography (počítačová tomografie)

CTV – celková tělesná voda

CVI – chronic venous insufficiency (chronická žilní insuficience)

DAD – Disability Assessment for Dementia (hodnocení disability u demence)

DD – domov důchodců

DEXA – dual-energy X-ray absorptiometry (dvouenergetická rentgenová absorpciometrie)

DFLE – disability free life expectancy (očekávaná doba dožití bez disability)

DHEA – dehydroepiandrosteron

DHEA-S – dehydroepiandrosteronsulfát

DHT – dihydrotestosteron

DIP – distální interfalangeální skloubení

DM – diabetes mellitus

DNA – deoxyribonukleová kyselina

DNR order – do not resuscitate (předem učiněný pokyn pacienta, aby nebyl resuscitován)

DP – domácí péče (home care)

DPS – dům s pečovatelskou službou

DRG – diagnosis related groups (systém financování zdravotní péče podle ošetřovaných diagnóz)

eo – life expectancy (naděje dožití, střední délka života)

ED – erektilní dysfunkce

EEG – elektroencefalografie

EKG – elektrokardiografie

EMG – elektromyografie

EPESE – Established Populations for the Epidemilogic Study of the Elderly (zhodnocení funkční zdatnosti populace pro epidemiologické studie seniorů)

EQ-5D – Euroquol o 5 dimenzích (Evropský dotazník o 5 dimenzích k hodnocení kvality života)

ERCP – endoskopická retrográdní cholangiopankreatografie

ES – evolving stroke (pokračující iktus)

ERT – estrogen replacement therapy (substituční estrogenová léčba)

ET – esenciální tremor

EV – energetický výdej

FAQ – Functional Activities Questionnaire (dotazník pro funkční hodnocení pacienta)

FIM – functional independence measure (hodnocení funkční nezávislosti)

FSH – folikuly stimulující hormon

5-FU – 5-fluorouracil

GABA – gamma aminobutyric acid (gamaaminomáselná kyselina)

GARS – gait abnormality rating scale (škála hodnocení poruch chůze)

GBS – Gottfried-Brane-Steen Scale (Gottfriedova-Braneova-Steenova škála)

GCS – Glasgow Coma Scale (Glasgowská škála kvantitavní poruchy vědomí)

GDS – global deterioration scale (škála celkové deteriorace)

GEM – geriatric evaluation and management (geriatrické hodnocení a koordinování péče)

GERU – geriatric evaluation and rehabilitation unit (odddělení pro geriatrické funkční hodnocení a rehabilitaci)

GF – glomerulární filtrace

GH – growth hormone (růstový hormon)

GIT – gastrointestinální trakt

GNO – geriatrické nemocniční oddělení

GnRH – gonadotrophin releasing hormone (hormon uvolňující ganodatropiny)

GRECC – geriatric research, education and clinical centers (geriatrická výzkumná, vzdělávací a klinická centra)

HAK – hormonální antikoncepce

HALE – health adjusted life expectancy (střední délka života adjustovaná na míru zdraví)

HAM-A – Hamiltonova škála úzkosti (anxiety)

HAM-D – Hamiltonova škála deprese

HC – home care (domácí péče)

HCH – Huntingtonova choroba

HLP – hyperlipoproteinemie

HRT – hormone replacement therapy (substituční hormonální léčba)

CHOCHP – chronická obstrukční choroba plicní

IADL – instrumental activities of daily living (instrumentální aktivity denního života)

IAG – International Association of Gerontology (Mezinárodní gerontologická asociace)

ICIDH – International Classification of Impairment, Disability and Handicaps (Mezinárodní klasifikace poruch, disability a handicapu)

ICF – International Classification of Functioning Disability and Health (Mezinárodní klasifikace funkční způsobilosti, disability a zdraví)

IDS – Individual Disease Severity (index závažnosti dané choroby podle Greenfielda)

IFA – International Federation on Ageing (Mezinárodní gerontologická federace)

IFN – interferon

IGF – insulin-like growth factor (inzulinu podobný růstový faktor)

ICHDK – ischemická choroba dolních končetin

ICHS – ischemická choroba srdeční

IL – interleukin

INIA UN – International Institute on Ageing UN (Mezinárodní gerontologický ústav OSN)

LBM – lean body mass (netučná tělesná hmota)

LCT – long chain triacylglycerols (triacylglyceroly s mastnými kyselinami o dlouhém řetězci)

LDN – léčebna pro dlouhodobě nemocné

LE – life expectancy (očekávaná doba dožití)

LH – luteinizační hormon

LTV – léčebná tělesná výchova

M – melatonin

MAO – monoaminooxidáza

MCT – medium chain triacylglycerols (triacylglyceroly s mastnými kyselinami o středním řetězci)

MDS – minimal data set (minimální sestava sledovaných údajů o pacientovi)

MDS-HC – minimal data set, home care (MDS pro domácí péči)

MDS-PC – minimal data set, palliative care (MDS pro paliativní péči)

MET – klidový metabolický ekvivalent

MID – multiinfarktová demence

MIT – melodická intonační terapie

MKF – Mezinárodní klasifikace funkční způsobilosti (viz ICF)

MMSE – Mini Mental State Examination (minimální vyšetření mentálního stavu, Folsteinův test k hodnocení syndromu demence)

MNA – Mini Nutritional Assessment (orientační hodnocení nutričního stavu)

MR – magnetická rezonance

MSA – multisystémová atrofie

mtDNS – mitochondriální deoxyribonukleová kyselina

MTP – metatarzofalangeální skloubení

MTT – metatarzotarzální skloubení

NCVI – neurocardiovascular instability (neurokardiovaskulární instabilita)

NHL – non-Hodgkinův lymfom

NIDDM – non-insulin dependent diabetes mellitus (diabetes mellitus nezávislý na inzulinu)

NOT – nitrooční tlak

NPI – Neuropsychiatric Inventory (vyšetření neuropsychického stavu)

NSAIDs – non-steroidal antiinflammatory drugs (nesteroidní protizánětlivé léky), též NSAR

NSAR – nesteroidní antirevmatika

NÚL – nežádoucí účinky léků

OA – osteoartróza

OECD – Organization for Economic Cooperation and Development (Organizace pro mezinárodní spolupráci a rozvoj, sdružuje hospodářsky nejvyspělejší státy světa)

oGTT – orální glukózový toleranční test

OM – osteomalacie

OP – osteoporóza

PA – pohybová aktivita

PACE – Program of All-inclusive Care for the Elderly (program komplexní péče o seniory)

PAD – perorální antidiabetika

PADAM – Partial Androgen Deficiency of Aging Men (částečný nedostatek androgenů u stárnoucích mužů)

PCNA – proliferating cell nuclear antigen

PDI – Physical Disability Index (index tělesné disability)

PE – plicní embolie

PEG – perkutánní endoskopická gastrostomie

PET – pozitronová emisní tomografie

PGT – porušená glukózová tolerance

PIP – proximální interfalangeální skloubení

PLMS – periodic limb movements in sleep (syndrom periodických pohybů končetin ve spánku)

PM – polymyalgia rheumatica

PN – Parkinsonova nemoc

POF – premature ovarian failure (předčasné vyhasnutí ovariální aktivity)

POMA – Performance Oriented Mobility Assessment (výkonově orientované hodnocení mobility)

PPAR – peroxisome proliferator-activated receptors (receptory stimulující peroxizomy)

PPT – physical performance test (test tělesné zdatnosti)

PS – parkinsonský syndrom

PTC – perkutánní transhepatální cholangiografie

PTH – parathormon

PUFA – polynesaturované mastné kyseliny

QALE – quality adjusted life expectancy (střední délka života adjustovaná na kvalitu života)

RA – revmatoidní artritida

RAI – resident assessment instrument (sestava k hodnocení potřeb a náročnosti osob v ústavní péči)

RAI-AC – resident assessment instrument, acute care (RAI pro akutní péči)

RAI-HC – resident assessment instrument, home care (RAI pro domácí péči)

RAI-MH – resident assessment instrument, mental health (RAI pro duševní zdraví)

RAI-PC – resident assessment instrument, palliative care (RAI pro paliativní péči)

RAPE – radikální prostatektomie

RDA – recommended dietary allowance (doporučená denní dávka)

RF – rizikové faktory

RIND – reverzibilní ischemický neurologický deficit

RLS – restless legs syndrome (syndrom neklidných nohou)

RNA – ribonukleová kyselina

RQ – respirační kvocient

RR – relativní riziko

RUG – resource utilisation groups (skupiny pacientů podle spotřeby zdrojů, nákladů)

SAA – sérový amyloid A

SAH – subarachnoidální hemoragie

SAP – sérový amyloid P

SCAG – Sandoz Clinical Assessment – Geriatric (geriatrické klinické hodnocení podle firmy Sandoz)

SD – standard deviation (směrodatná odchylka při statistickém hodnocení)

SERMs – selective estrogene receptor modulators (selektivní modulátory estrogenních receptorů)

SI – srdeční insuficience

SIADH – syndrome of inappropriate antidiuretic hormone (syndrom nepřiměřené produkce antidiuretického hormonu)

SIRS – systemic inflammatory response syndrome (syndrom systémové zánětlivé odpovědi)

SLE – systémový lupus erythematodes

SOD – superoxiddismutáza

SPECT – jednofotonová emisní počítačová tomografie

STAS – Support Team Assessment Schedule (hodnocení zátěže pečujícího týmu)

STEARs – selective tissue estrogene activity regulators (selektivní regulátory tkáňové estrogenní aktivity)

STH – somatotropní (růstový) hormon

T – testosteron

T_3 – trijodtyronin

T_4 – tetrajodtyronin, tyroxin

TA – temporální arteriitida

TD – tardivní dyskineze

TEE – total energy expenditure (celkový energetický výdej)

TEP – totální endoprotéza

TF – tkáňový faktor

TGF – transforming growth factor (transformující růstový faktor)

TIA – tranzitorní ischemická ataka

TK – tlak krevní

TNF – tumor nekrotizující faktor

TSH – tyroideu stimulující hormon

TURP – transuretrální resekce prostaty

TZ – tělesná zdatnost

U3A – univerzita třetího věku

ÚSP – ústav sociální péče

UV – ultrafialové záření

ÚZIS – Ústav zdravotnických informací a statistiky

VAS – vizuální analogová škála (např. k hodnocení bolesti či kvality života)

VBI – vertebrobazilární insuficience

VFF – vyšetření fatických funkcí

Vd – distribuční volum (objem)

VO_2max – maximální aerobní kapacita

WAB – Western Aphasia Battery (diagnostická baterie k hodnocení fatické poruchy)

WHO – World Health Organisation (Světová zdravotnická organizace)

WRN – příčinný gen Wernerova syndromu pravé progerie

ZTV – zdravotní tělesná výchova

ŽT – žilní trombóza

Předmluva

Stárnutí a stáří je natolik významným fenoménem života, že zájem o procesy stárnutí, pátrání po příčinách a důvodech, zájem o oddálení této nepominutelné části lidského života provází lidstvo prakticky po celou dobu jeho existence. Je pravda, že v nejrůznějších obdobích minulosti byl tento fenomén sice různě intenzivně akcentován, ale vždy spíše ve spojení s úctou ke stáří, se zájmem o zkušenosti starých lidí a možno snad říci i s vnímáním, že být starý a dosáhnout vyššího a vysokého věku je spíše záviděníhodným privilegiem. Vnímání stárnutí a stáří je tedy dozajista fenoménem společenským a právě jeho akcentaci lze nahlížet optikou společenských hodnotových postojů, a tedy společenské vyspělosti z hlediska schopnosti se postupně s vhodnými a poznáním podloženými změnami vypořádat s dogmaty a předsudky, které mají, a to je nutno objektivně připustit, navzdory aktuálně existujícímu úsilí poměrně velkou setrvačnost.

Gerontologie představuje dnes velmi širokou a rozsáhlou disciplínu, která postihuje až neuvěřitelně velkou výseč celospolečenského života a bytí, dotýkajíc se medicíny, práva, sociálního zabezpečení, architektury, celé palety služeb s jejich organizací a řízením a mnoha dalších oblastí. Jde tedy také o výseč navýsost politickou se všemi aspekty, které k tomu patří.

Vlastní geriatrická medicína tvoří velmi významnou část této rozsáhlé disciplíny a v naší zemi má poměrně dlouhou tradici. Počátky moderní české geriatrie lze snad datovat do roku 1843, kdy profesor J. Hamerník ohlásil na Lékařské fakultě Univerzity Karlovy své přednášky: „O nemocech pokročilého věku s klinickými demonstracemi“. V roce 1904 pak profesor F. Procházka zahajuje na témže Učení své přednášky: „O chorobách stáří ze sociálního hlediska“. Po nich se pak problematice věnuje celá plejáda vynikajících českých lékařů, z nichž mnozí svým poznáním přispěli vědě světové, např. profesor V. Růžička přinesl studiu procesu stárnutí svou fyzikálně chemickou koloidní teorii. Profesor R. Eiselt dal pak vzniknout prakticky prvnímu geriatrickému pracovišti na světě svou Klinikou nemocí stáří v roce 1929. Po těchto osobnostech pak přicházejí mnohé další a nutno říci, že v plodech jejich vynikající práce a nemalého úsilí můžeme i dnes pokračovat, ovšem s pokorou a obdivem k tomu, jak naši předchůdci dokázali dohlédnout až za hranice dnešních dnů s ostrostí a přesností, které mnohdy nedosahujeme sami, ač jsme současníky těchto jimi přesně predikovaných procesů. Je ovšem zásluhou našich předchůdců, že se o to můžeme snažit například i na půdě samostatné odborné společnosti vzniklé zásluhou profesora B. Prusíka již v roce 1962.

Chceme-li se tedy přiblížit ke zdolávání takto vysoce nasazené laťky, je nutno vidět. A chceme-li vidět problémy a možnosti jejich řešení, musíme znát. Poznání v rámci našeho oboru se posunulo velmi významně, podobně jako v celé medicíně.

Naléhavost potřeby souhrnné české učebnice geriatrie není třeba zvláště zdůrazňovat.

První učebnice takto vzešla z pera profesora Pacovského a Dr. Heřmanové a vyšla v roce 1981. Jejich Gerontologie se stala základním učebním textem pro velkou skupinu českých geriatrů. Druhým významným počinem byla Geriatrie pro praktického lékaře prof. Topinkové a doc. Neuwirtha.

A nyní je před námi dílo z pera Zdeňka Kalvacha, jednoho z našich nejvýznamnějších současných geriatrů, a jeho spoluautorů. Jde o práci zcela mimořádnou nejen svým rozsahem, ale především obsahem, která postihuje všechny základní a zásadní otázky oboru. Kalvachovi se podařilo vytvořit tým spoluautorů, ve kterém co jméno, to významná a respektovaná osobnost příslušného oboru.

Jde o text, který svou koncepcí a způsobem uchopení problematiky oboru nebude zcela jistě pouze textem dneška, ale bezpochyby bude schopen dodávat zásadní informace nejen dnešním, ale i budoucím geriatrům, kteří určitě ocení nejen jeho odbornou, ale i didaktickou stránku a přehlednost. Navíc jak v základních konturách, tak i v jednotlivostech je text plně kompatibilní s novou koncepcí oboru geriatrie.

Část geriatrie základní vyčerpávajícím způsobem definuje základní pojmy, velká pozornost je věnována komplexnímu geriatrickému hodnocení, jehož důležitost je tak velmi často a neprávem opomíjena, ač i praktický význam je velmi silný. Mimořádné hodnoty dosahuje rozsáhlé zpracování interdisciplinární problematiky geriatrické medicíny, neboť interdisciplinarita spolu s překonáváním mezirezortních bariér je tím správným ukazatelem směru dalšího vývoje péče o seniorskou populaci ve všech souvislostech a návaznostech. Dokladem nového chápání geriatrie právě v širších souvislostech je i zařazení kapitoly o zdravotních a sociálních službách pro seniory, neboť právě tyto souvislosti a návaznosti, pokud unikají pozornosti, jsou oním momentem, který může vést k negativním dopadům právě na onu skupinu lidí, kterým jsou zmíněné služby určeny.

Druhá velká část věnovaná oborové geriatrii představuje, reagujíc tak na fakt geriatrizace medicíny, mimořádně zdařilé dílo v kontextu celé naší odborné geriatrické literatury.

Tím byl vytvořen jasný prostor k využití této knihy nejen geriatry, neboť nové či ucelené informace zde mohou nalézt i specialisté mnoha dalších oborů medicíny.

Lze tedy jednoznačně říci, že kniha Zdeňka Kalvacha a jeho spolupracovníků je více než důstojným pokračovatelem základních děl geriatrické literatury u nás. To mne současně vede k přesvědčení, že nebude jen zdrojem poznání a radosti pro ty, kteří se do textu ponoří jako čtenáři, ale že se stane významným přínosem pro geriatrickou medicínu a jejím prostřednictvím přínosem především pro všechny naše pacienty.

květen 2004

MUDr. Jaroslav Přehnal, CSc.

předseda České gerontologické a geriatrické společnosti ČLS JEP

Predhovor

V súčasnosti sme svedkami starnutia populácie v rozvinutých aj v rozvojových krajinách. Strom života čoraz viac košatie vo vyšších vekových kategóriách a populačná štatistika registruje sústavný nárast percenta osôb starších 75 rokov. Táto skutočnosť znamená výzvu nielen pre zdravotníctvo, ale pre celú spoločnosť. Je celospoločenským záujmom, aby nárast kalendárneho veku bol spojený s  čo najmenšou deterioráciou zdravotného stavu populácie. Cieľom je zachovanie sebestačnosti a primeranej kvality života čo najdlhšie. Znižujú sa tak výdaje na liečbu a ošetrovanie starších osôb.

Táto požiadavka kladie nároky na orientovanosť každého lekára v  problematike základných otázok o starnutí (gerontológia) ako aj otázok starostlivosti o chorého starého človeka (geriatria) a je v súčasnosti naliehavejšia ako kedykoľvek v minulosti.

Diagnostika, liečba, rehabilitácia ako aj ostatné aspekty starostlivosti o starého človeka majú svoje špecifiká v porovnaní s podobnými oblasťami stredného veku. Dopad veku a starnutia na medicínsku starostlivosť je jednoznačný a vyžaduje významnú zmenu v prístupe k staršiemu človeku. Je to paralela s pediatriou, ktorej základ je v „internej medicíne detského veku“. Podobne geriatriu možno považovať za „ tvrdú internú medicínu“, zohľadňujúcu osobitnosti staršieho veku, ktoré sa prejavujú na všetkých orgánových systémoch. Táto skutočnosť činí geriatriu multidisciplinárnym odborom, v ktorom sa dostáva k slovu každá špecializácia, včítane ortopédie, rehabilitácie ale aj iných oblastí medicíny. Veľký význam má spôsob organizácie zdravotníckej a sociálnej starostlivosti.

Aj tento letmý a neúplný výpočet signalizuje, že napísať podrobnú geriatrickú monografiu je úkol neľahký. Vyžaduje kolektívnu spoluprácu autorov rôznych špecializácií, čo v sebe nesie riziko atomizácie a kladie vysoké nároky na editorský kolektív.

Zostavovatelia predloženej monografie tento úkol zvládli. Vytvorili dielo, ktoré je čo do rozsahu ojedinelé v českom a slovenskom písomníctve a naväzuje na najlepšie tradície odboru. Čitateľ okrem podrobného teoretického gerontologického úvodu má možnosť sa oboznámiť so základmi komplexného geriatrického hodnotenia, geriatrickou syndromológiou ako aj s interdisciplinárnou problematikou, kde je po zásluhe venovaná osobitná pozornosť rehabilitačnej starostlivosti o starého človeka. Osobitná kapitola sa zaoberá problematikou organizácie zdravotníckej starostlivosti a sociálnymi otázkami.

Špeciálne kapitoly sú venované jednotlivým orgánovým systémom, čo podáva komplexný prehľad na problematiku starnutia a staroby.

Čitateľ v monografii MUDr. Kalvacha a kol. dostáva do rúk knihu, ktorá podáva nielen ucelený pohľad na otázky starnutia z hľadiska teoretického, ale je tiež poradcom pri problémoch, s ktorými sa lekár u starého človeka stretáva. Som presvedčený, že kniha bude mať u lekárskej verejnosti veľmi priaznivý ohlas.

květen 2004

Prof. MUDr. Zoltán Mikeš, DrSc.

predseda Slovenskej gerontologickejspoločnosti

Úvod

Demografický vývoj je charakterizován stárnutím populace. Přibývá seniorů jako takových a velmi starých seniorů, osob dlouhověkých, zvláště. V ČR jsou tyto tendence, včetně geriatrizace medicíny, zjevné již dnes. A vše se dále zvýrazní, až po roce 2010 zestárnou silné poválečné ročníky. Pokud nemá vývoj vést k nízké kvalitě života seniorů a k závažnému napětí ve financování zdravotnictví, je třeba usilovat o lepší pochopení potřeb a problémů geriatrických pacientů, o zlepšování jejich zdraví a o maximální účinnost i účelnost jak zdravotnických, tak sociálních služeb, což mnohdy nepůjde bez obměny historického stereotypu jejich chápání.

Proto jsme se s kolegy odhodlali k pokusu o souhrnnou geriatrickou monografii, první svého druhu v českém písemnictví. Nejde nám o samoúčelnou medicinalizaci přirozeného stárnutí ani sociálních problémů části seniorské populace. Jde nám o upozornění na zvláštnosti zdravotního a funkčního stavu ve stáří a na modifikaci toho, co heterogenní seniorská populace od zdravotnických služeb potřebuje. Přáli bychom si, aby se v zájmu seniorské veřejnosti i geriatrických zdravotníků rozvíjela i v ČR geriatrická medicína v celé šíři a komplexnosti: od expertních výkonů prováděných geriatricky poučeně a v bezpečném geriatrickém režimu až po zdravotně sociální case management jako klíčový nástroj komunitních geriatrických služeb. S ohledem na tradiční pojetí je třeba v ČR aktivně usilovat o to, aby geriatrie nebyla nepřiměřeně zúžena a ztotožněna s problematikou tzv. následné péče. Zastáváme názor, že geriatrickou medicínu je třeba chápat jako diferencované spektrum služeb od prevence v duchu úspěšného stárnutí a zdravého stáří přes akutní fáze onemocnění a rekonvalescenci po dlouhodobé ošetřovatelství osob se závažnou poruchou soběstačnosti a sebeobsluhy s animací jejich života. Tak jsme také svou knihu pojali.

Koncipování geriatrické monografie není snadné a lze říci, že kolik lidí znalých problematiky, tolik koncepčních představ. Základním problémem je rozsah publikace a poměr šíře a hloubky záběru. Záleží přitom na vymezení cílového čtenáře, ale současně je třeba vést v patrnosti i potřeby samotného oboru. Neboť lékařské obory se srozumitelně vymezují především prostřednictvím rozsáhlejších publikací, které konkretizují oblasti a hranice zájmu a kompetencí dané odbornosti či profilace. Po jistém váhání jsme se i z tohoto důvodu rozhodli pro pokud možno široký záběr, který odpovídá výrazně víceoborovému, multidimenzionálnímu, systemickému (bio-psycho-sociálnímu) chápání geriatrické problematiky a geriatrického pacienta.

Do jisté míry je naše publikace kompromisem. Pokud jsme chtěli obsáhnout šíři oborového zájmu a zachovat únosný rozsah včetně finančních nákladů, nemohli jsme mnohdy zabíhat do podrobností, které by mnohé spoluautory i čtenáře potěšily. Přesto jsme se snažili, aby text přinesl nejen „rámcovou představu“ a poučení pro ne-odborníka v dané problematice, ale také konkrétní výstupy pro jednotlivé profilace. Vznikla tak jakási mozaika rozrůzněná v objemu i v podrobnosti informací jak mezi jednotlivými kapitolami, tak v jejich rámci. Aby bylo možno určité informace vyzdvihnout a více přiblížit, bylo třeba jiné údaje zestručnit. Obdobně selektivní přístup je patrný i v zahraničních monografiích. Problematiku tradičních oborů, které mají své rozsáhlé písemnictví, jsme pojednali přehledově, s důrazem na zvláštnosti oborové problematiky ve stáří, abychom neopakovali obecně platné a známé informace. Literární odkazy jsou v těchto kapitolách stručnější. Mnohdy však byla úspornost autorsky náročnější než rozsáhlejší rozvedení.

Naopak kapitoly, které považujeme za profilující pro obor geriatrie a které mnohdy dosud nebyly v českém písemnictví zpracovány, jsou uvedeny detailněji a s rozsáhlejší odkazovou, případně pramennou literaturou. Snažili jsme se tak pomoci geriatrické veřejnosti při orientaci v souvislostech myšlenkového rozvoje oboru. Byli bychom rádi, kdyby nabídka zahraničních přístupů a citačních odkazů přispěla nejen k lepšímu chápání našich nemocných, ale také k větší publikační aktivitě a tím k teoretickému rozvoji oboru v našich domácích podmínkách.

Ostatně lze očekávat, že geriatrizace medicíny a potřeby pacientů-seniorů si vyžádají větší počet různě zaměřených jak podrobných studií, tak prakticistických přehledů „do kapsy“. Doufáme, že naše monografie vytvoří pro tuto českou a slovenskou geriatrickou literaturu rámec, kontext a zpočátku i odrazový můstek. Pro snazší aktualizace jsme se snažili text důsledně strukturovat a členit v desetinném třídění.

Domníváme se, že atmosféru soudobé geriatrie dobře vystihl Sir J. G. Evans, profesor klinické geratologie na univerzitě v Oxfordu, v čestné přednášce (Marjory Warren Lecture), kterou proslovil jako vizi geriatrie v 21. století: „Snad nejvýstižnější charakteristika chápe geriatra jako odborníka ve všeobecnosti (a specialist in generalism), neboť problémy, které obvykle souvisejí s multimorbiditou stáří, vyžadují hledání rovnováhy mezi péčí všeobecnou a specializovanou.“ Své vystoupení na kongresu Britské geriatrické společnosti v roce 2000 pak zakončil slovy: „Čelíme dnes novým výzvám. To vyžaduje nové přístupy a strategické vize, máme-li dostát své zodpovědnosti. K hlavním nástrojům při rozvíjení péče a při obhajování prospěchu seniorů patří účelné rozšiřování výzkumných poznatků pro naši práci.“

Byli bychom rádi, kdyby tato kniha přispěla právě novým přístupům a vizím v naší praxi – aby se zlepšily výsledky zdravotní péče o seniory a aby vstup do geriatrické medicíny nebyl pro zdravotníky východiskem z nouze, ale aktivní volbou zajímavého, smysluplného a perspektivního oboru.

Závěrem chceme poděkovat sponzorům a profesoru MUDr. J. Petráškovi, DrSc., za cenné rady a za pomoc, bez níž by kniha pravděpodobně nikdy nevyšla.

květen 2004

editoři

1 Gerontologie

1.1 Základní pojmy – stáří, gerontologie a geriatrie

Z. Kalvach, Z. Mikeš

Stáří je označení pozdních fází ontogeneze, přirozeného průběhu života. Jde o projev a důsledek involučních změn funkčních i morfologických, probíhajících druhově specifickou rychlostí s výraznou interindividuální variabilitou a vedoucích k typickému obrazu označovanému jako stařecký fenotyp. Ten je modifikován vlivy prostředí, zdravotním stavem, životním stylem, vlivy sociálně ekonomickými a psychickými včetně aspirace, sebehodnocení, adaptace a přijetí určité role. Mnohočetnost a individuálnost příčin a projevů, jejich heterochronie (nástup v různém věku), vzájemná podmíněnost i rozpornost jsou příčinou obtížného vymezení a členění stáří. Obvykle se proto rozlišuje stáří kalendářní, sociální a biologické.

Kalendářní stáří je jednoznačně vymezitelné, ale nepostihuje zcela interindividuální rozdíly. I arbitrární věková hranice se posouvá, neboť se prodlužuje očekávaná doba dožití a průběžně se zlepšuje zdravotní a funkční stav nově stárnoucích generací. Dnes je za počátek stáří vesměs považován věk 65 let a o vlastním stáří se hovoří od věku 75 let, který se jeví jako uzlový ontogenetický bod. V 18. století rozčlenil A. Haller, zakladatel novodobé fyziologie, lidský život na 9 fází, z nichž věk 25–62 let označil za mužný a 63 a více let za stáří. Senioři tehdy tvořili méně než 5 % populace. E. B. Hurlocková v polovině 20. století označila věk 40–59 let jako střední, 60 a více let jako stáří (Hurlock, 1959). Tuto hranici akceptovala v 60. letech i Světová zdravotnická organizace či OSN. Odpovídá patnáctileté periodizaci lidského života (Příhoda, 1974): 30–44 let dospělost, adultium, 45–59 let střední věk, interevium, 60 až 74 let stárnutí, časné stáří, senescence, 75–89 let vlastní stáří, kmetství, senium, 90 a více let dlouhověkost, patriarchium. V kontextu demografického vývoje a zlepšování funkčního stavu ve stáří navrhla v 60. letech B. L. Neugartenová (Neugarten, 1966) pojmy „mladí senioři“ pro věk 55–74 let a „staří senioři“ pro 75 a více let. Z jejího pojetí je odvozeno i současné orientační členění stáří:

• 65–74 let: mladí senioři – problematika penzionování, volného času, aktivit, seberealizace

• 75–84 let: staří senioři – problematika adaptace, tolerance zátěže, specifického stonání, osamělosti

• 85 a více let: velmi staří senioři – problematika soběstačnosti a zabezpečenosti

Sociální stáří postihuje proměnu sociálních rolí a potřeb, životního stylu i ekonomického zajištění. Pojem upozorňuje na společné zájmy i na rizika seniorů, k nimž patří např. maladaptace na penzionování, ztráta životního programu a společenské prestiže, osamělost, pokles životní úrovně, hrozba ztráty soběstačnosti, věková segregace a diskriminace (ageismus). Za počátek sociálního stáří je obvykle považován vznik nároku na starobní důchod či skutečné penzionování. Sociální periodizace života často užívá označení první věk (předproduktivní, období dětství a mládí, učení, profesní příprava, získávání sociálních zkušeností), druhý věk (produktivní, období dospělosti, produktivita biologická i ekonomicko-sociální), třetí věk (postproduktivní, stáří), případně čtvrtý věk (období závislosti). Soudobá společnost do značné míry sociální periodizaci prolamuje či alespoň významně posouvá (Giddens, 1999). Proti tradičnímu pojetí penzionování a proti nebezpečným pojmům „produktivní – postproduktivní“, evokujícím představu stařecké neužitečnosti, staví koncept celoživotního osobnostního rozvoje, celoživotního vzdělávání, celoživotní seberealizace a společenské participace občanské s proměnlivými formami výdělečné činnosti a s podporou inkluzivně orientovaných sociálních služeb (Young a Schuller, 1991). Pojem „čtvrtý věk“ je nebezpečný implikováním představy, že ztráta soběstačnosti a biologický marasmus jsou nezbytné důsledky dostatečně dlouhého života. To odporuje konceptu úspěšného stárnutí, zdravého stáří a pojetí závislosti jen jako patologie, nikoli zákonitosti stáří. Tradiční pojetí sociálního stáří se zdá být otřeseno. Pasivní „důchodcovství“ se jeví do budoucna spíše jako sociální patologie – jako projev neúspěšného stárnutí, maladaptace na stáří a/nebo závažného zdravotního postižení.

Biologické stáří je označení pro konkrétní míru involučních změn daného jedince. Jeho exaktní vymezení se však nedaří a není shoda ani o tom, co by mělo vyjadřovat. Nečetná pracoviště, která se biologickým věkem dnes zabývají, obvykle hodnotí funkční stav, výkonnost, jako souhrn involuce, kondice i patologie, a to jak parciálně (např. věk kardiorespirační či mentální), tak celkově jako součin údajů o různé váze. Tímto přístupem byla např. konstatována „akcelerace stárnutí“ po ozáření u 81 % mužů a 77 % žen pracujících v černobylské atomové elektrárně. Jejich celkový biologický věk a parciální věk kardiopulmonální se údajně v důsledku havárie zvýšily v průměru o 5 let, parciální věk psychický o 11 let (Polyukhov aj., 2000). Čistá involuce by mohla být měřena pomocí molekulárních či buněčných markerů, např. telomér či chování odebraných buněk v kultuře (parametry replikativního stárnutí). To ovšem vypovídá vesměs o konkrétním ukazateli, který je in vivo významně modulován. Klinický výstup má spíše hodnocení funkčního stavu, a to konkrétně, ve vztahu k danému cíli jako funkční způsobilost k určité aktivitě či k určitému zdravotnickému výkonu. Dnes se nejeví jako příliš užitečné převádět takové hodnoty na fiktivní biologický věk. Nový zájem o nalezení biomarkerů vzbudily longitudinální studie. Recentně byla navržena strategie k identifikaci ukazatelů, jejichž rychlost změn by byla predikcí délky života (Ingram aj., 2001). Jako kritéria byly navrženy:

• signifikantní průřezová (cross-sectional) korelace s věkem

• signifikantní longitudinální změny odpovídající korelaci průřezové

• signifikantní stabilita interindividuálních rozdílů v čase (během života)

Rychlost změn biomarkerů by měla být úměrná rozdílům v druhově specifické maximální délce života. Např. u člověka s předpokládanou maximální délkou života kolem 120 let by mělo jít o rychlost poloviční oproti šimpanzům žijícím 60 let a třetinovou oproti opicím makak rhesus se 40 lety. K tomuto účelu byla v Národním gerontologickém institutu USA (National Institute on Ageing – Baltimore) založena databáze stárnutí primátů (Ingram aj., 2001), neboť přenesitelnost poznatků z výzkumu nižších živočichů (nematoda, hlodavci) na člověka je problematická (Flurkey a Currer, 2004).

Gerontologie je nauka, soubor vědomostí o stárnutí a stáří, respektive o problematice starých lidí a života ve stáří. Akcent na lidskou dimenzi je symbolizován již převažujícím označením oboru, který je odvozen od řeckého gerōn (gen. gerontos) – stařec, starý člověk, nikoliv od gerās – stáří, i když existuje i pojem geratologie. Biologické aspekty nejsou jádrem oboru, nýbrž jedním z jeho zdrojů, zakotveným v obecné biologii. To odpovídá stáří jako fázi ucelené ontogeneze a součásti vývoje živé hmoty vůbec. Ostatně L. E. Orgel, jeden z nejvýznamnějších biogerontologů 2. poloviny 20. století a autor involuční teorie omylů, zkoumal dominantně otázky vzniku života na Zemi na úrovni prebiotické syntézy. Již před 50 lety upozornil N. W. Shock, který zmapoval fyziologické změny stáří, že smyslem gerontologie není exploatování starého člověka jako experimentálního objektu ve „výzkumech stáří“, nýbrž maximální možné zmírnění deficitů a handicapů stáří (cit. Příhoda, 1974). Krédem se stal název knihy B. W. S. Mackenzieho (1900–1983) „Adding Life to Years“ (Dunstan, 1984). Původně se gerontologie utvářela jako multidisciplinární souhrn poznatků různých oborů a vědních disciplín. V současnosti jsou patrné tendence k formování interdisciplinárního oboru s vlastní profilací pregraduální i postgraduální (Bass a Ferraro, 2000). Obor je zaměřen na specifické potřeby a na zkvalitňování života různých skupin starých lidí. Autorství pojmu gerontologie je připisováno nositeli Nobelovy ceny, mikrobiologovi a imunologovi I. I. Mečnikovovi (1845–1916), který jej zřejmě poprvé použil v r. 1903 v eseji „Étude sur la nature humaine“. Novodobá historie oboru začíná ve 40. letech 20. století: V r. 1945 založil v britském Oxfordu V. Korenčevský Gerontologický ústav a Club for Research on Ageing (v USA klub založen r. 1939). V USA vyšla v r. 1942 přelomová monografie E. V. Cowdryho Problems of Ageing (Cowdry, 1942, Special Issue, 1998) a v r. 1946 vznikla v rámci National Institute of Health výzkumná gerontologická základna, reprezentovaná např. N. W. Shockem či J. E. Birrenem, nynější National Institute on Ageing. K průkopníkům gerontologie patřili ve 30. letech 20. století v USA R. Pearl a v tehdejším Sovětském svazu A. A. Bogomolec, který založil Gerontologický institut v Kyjevě. V 50.–70. letech byl vedoucí osobností oboru zakladatel časopisu Experimental Gerontology (1965) A. Comfort, editor The Biology of Senescence (1959, 1972, 1979). Gerontologie se tradičně dělí do tří hlavních proudů:

Gerontologie experimentální (biogerontologie a psychogerontologie) se zabývá otázkami, proč a jak živé organismy stárnou. Těžiště biologického výzkumu dnes spočívá především na celulární a molekulární úrovni (viz kap. 1.4). Významný, ale v ČR dosud podceňovaný, je výzkum v neuropsychologii stárnutí.

Gerontologie sociální se zabývá vzájemným vztahem starého člověka a společnosti, tím, co staří lidé od společnosti potřebují, i tím, jak populační stárnutí ovlivňuje společnost a její rozvoj. Jde o širokou problematiku zahrnující výzkumně i uživatelsky demografii, sociologii, psychologii, antropologii, pedagogiku, politologii, právo, ekonomii, urbanistiku, architekturu, designerství i další oblasti. Zakladatelská monografie gerontosociologie vyšla roku 1922 (Hall, 1922).

Gerontologie klinická (geriatrie) se zabývá zdravotním a funkčním stavem starých lidí (viz geriatrie).

Geriatrie (gerōn = starý člověk, iatreiā = léčení) je oblast medicíny. V širším slova smyslu, jako klinická gerontologie, geriatrická medicína, shrnuje a zobecňuje napříč všemi obory seniorskou problematiku zdravotního a funkčního stavu, specifických potřeb geriatrických pacientů, zvláštností ve výskytu, klinickém obraze, průběhu, vyšetřování, léčení, prevenci i sociálních souvislostech chorob ve stáří. V užším slova smyslu jde o specializační obor (v ČR od r. 1983, ve SR od r. 1979), který je v různých státech různě vymezován, obvykle jako obor vycházející z vnitřního lékařství. Některé tradiční obory mají své geriatrické profilace – např. gerontopsychiatrie. Autorství pojmu geriatrie je připisováno I. L. Nascherovi (1863–1944), který jej zřejmě poprvé použil v r. 1909 a v r. 1914 jím označil svou monografii „Geriatrics“ (Howell, 1988, Clarfield, 1990). K zakladatelským osobnostem patří i M. Warrenová. S ní jsou ve 40. letech 20. století v Británii spojeny počátky geriatrických nemocničních oddělení, geriatrického posuzování i domácí ošetřovatelské péče (Means a Smith, 1985, Barton a Mulley, 2003). V r. 1942 vznikla Americká geriatrická společnost, která začala v r. 1953 vydávat Journal of American Geriatric Society. Vývoj oboru byl akcelerován v r. 1975 programem GRECC (Geriatric Research, Education and Clinical Centers). Ve stejném roce byla v USA založena na podporu geriatrického vzdělávání Association for Geriatric Higher Education (AGHE), od r. 1999 začleněná jako vzdělávací složka do Gerontological Society of America (aghetemp@aghe.org). Bližší informace o historii oboru jsou obsaženy např. v pracích Kalvacha (1997), Grimleyho (1997), Austada (1999) a Solomona (2002).

Česká geriatrie má důstojnou tradici. Již v r. 1843 přednášel na pražské lékařské fakultě o nemocech stáří J. Hammerník. Šlo o projev první vlny evropského zájmu o tuto problematiku, která se projevila ve 30. letech zakladatelskými monografiemi, např. O nemocech vyššího věku a jejich léčení od C. F. Canstatta, která vyšla v Německu v r. 1839. Od roku 1921 se geriatrií zabýval profesor R. Eiselt (1881–1950), který v r. 1929 přeměnil Ústav pro nemoce stáří v dnešní pražské Thomayerově nemocnici ve fakultní kliniku, pravděpodobně první geriatrické univerzitní pracoviště na světě. Projevil se tak vliv profesora V. Růžičky (1870 až 1934), jehož teorie stárnutí jako hystereze protoplazmy se v té době těšila světovému zájmu. Po 2. světové válce profesor B. Prusík (1886–1964) založil Českou gerontologickou společnost (od r. 1958 sekce, od r. 1962 samostatná společnost) a patřil k zakládajícím členům prestižní Mezinárodní gerontologické asociace IAG. Na Prusíkově 4. interní klinice 1. LF UK a VFN v Praze působil někdejší Eiseltův asistent, docent Tvaroh, geriatricky profilované interní oddělení v Thomayerově nemocnici vedl primář Trojan. V r. 1981 vyšla první česká monografie (Pacovský a Heřmanová, 1981). V r. 1977 vznikl postgraduální kabinet geriatrie v Praze (V. Pacovský). V popularizaci gerontologie sehrály významnou roli práce profesorky H. Haškovcové (Haškovcová, 1990). Slovenská gerontologická společnost vznikla v r. 1969 a jejími prvními předsedy byli primář E. Gressner (1919–1998), považovaný za zakladatele slovenské geriatrie, a profesor K. Virsík (nar. 1917). V r. 1984 založil v Malackách V. Baláž Výskumný ústav gerontológie (zrušen r. 1994). Podrobnější informace o vývoji na území dnešní ČR a SR uvádí např. Tvaroh (1973), Hegyi v čas. Geriatria a Doberauer (1972).

Literatura

Austad SN. Proč stárneme. Praha: Mladá fronta; 1999, 208 s.

Barton A, Mulley G. History of the development of geriatric medicine in the UK. Postgrad Med J 2003; 79(930):229–234.

Bass SA, Ferraro KF. Gerontology education in transition: considering disciplinary and paradigmatic evolution. Gerontologist 2000; 40(1):97–106.

Clarfield AM. Dr Ignatz Nascher and the birth of geriatrics. Can Med Assoc J 1990; 143(9):944–945.

Cowdry EV. Problems of Ageing. Baltimore: Willliams and Wilkins; 1942, 888 p.

Doberauer W. A special report: the evolution of geriatrics in Austria. Gerontologist 1972; 12(4):427–428.

Dunstan GR. Basil William Sholto Mackenzie, 2nd baron Amulree. Age Ageing 1984; 13(4):193–195.

Flurkey K, Currer JM. Pitfalls of animal model systems in ageing research. Clin Endocrin Metabol 2004; 18(3):407–421.

Giddens A. Sociologie. 1. české vyd. Praha: Argo; 1999, 720 s.

Grimley EJ. Geriatric medicine: a brief history. Br Med J 1997; 315(7115):1075–1077.

Hall GS. Senescence: The Last Half of the Life. New York: Appleton; 1922, 518 p.

Haškovcová H. Fenomén stáří. Praha: Panorama; 1990, 407 s.

Howell TH. Nascher writes about geriatrics. Age Ageing 1988; 17(2):137–138.

Hurlock EB. Developmental Psychology. 2nd ed. New York: McGraw–Hill; 1959, 645 p.

Ingram DK, Nakamura E, Smucny D, Roth GS, Lane MA. Strategy for identifying biomarkers of ageing in long-lived species. Exp Gerontol 2001; 36(7):1025–1034.

Kalvach Z, ed. Úvod do gerontologie a geriatrie. Praha: Vydavatelství Karolinum; 1997, 193 s.

Means R, Smith R. The development of welfare services for elderly people. Beckenham: Croom Helm Ltd; 1985, 379 p.

Neugarten BL. Adult Personality. Human Development 1966; 9:61–73.

Polyukhov AM, Kobsar IV, Grebelnik VI, Voitenko VP. The accelerated occurrence of age – related changes of organism in Chernobyl workers: a radiation – induced progeroid syndrome? Exp Gerontol 2000; 35(1):105–115.

Pacovský V, Heřmanová H. Gerontologie. Praha: Avicenum; 1981, 298 s.

Příhoda V. Ontogeneze lidské psychiky – díl 4. Praha: Státní pedagogické nakladatelství; 1974, 495 s.

Solomon DH. JAGS and the Geriatrics Renaisance. J Am Geriatr Soc 2002; 50(1):5–6.

Special Issue: A tribute to Alex Comfort. Exp Gerontol 1998; 33(1–2):1–207.

Tvaroh, F. Vývoj československé gerontologie a geriatrie. Čas Lék čes 1973; 111(29):667–671.

Young M, Schuller T. Life after work – the arrival of the ageless society. 1st ed. London: Harper Collins; 1991.

Konec ukázky

Table of Contents

Autorský kolektiv

Editoři

Seznam autorů

Použité zkratky

Předmluva

Predhovor

Úvod

1 Gerontologie

1.1 Základní pojmy – stáří, gerontologie a geriatrie

Literatura

1.2 Demografie stáří

1.3 Involuce

1.4 Nejvýznamnější biologické mechanismy stárnutí

1.4.2 Buněčné aspekty stárnutí

1.4.3 Molekulární aspekty stárnutí

1.4.3.2 Mutace

1.5 Odchylky a poruchy stárnutí a genetická dispozice některých chorob stáří

1.5.3 Genetické aspekty vybraných multifaktorově podmíněných chorob vyššího věku

1.6 Tělesné projevy stáří

1.7 Psychická involuce a psychologické aspekty adaptace ve stáří

1.7.5 Zákonitosti gerontogeneze

1.7.6 Duševní životospráva ve stáří

1.8 Zdravotní a funkční stav ve stáří

1.8.1 Pojetí zdraví a nemoci ve stáří

1.8.2 Posuzování zdravotního a funkčního stavu ve stáří

1.8.2.3 Hodnocení funkčního stavu a predikce funkční deteriorace

1.8.3 Nemocnost, potřeba a spotřeba zdravotní péče u osob vyššího věku

1.8.3.1 Celková nemocnost

1.9 Pozitivní ovlivnitelnost funkčního a zdravotního stavu ve stáří

1.9.2 Stárnutí a obezita

1.9.3 Stárnutí a tělesná aktivita

1.9.3.5 Působení pohybové aktivity

2 Komplexní geriatrické hodnocení (CGA)

2.1 Pojetí komplexního geriatrického hodnocení

2.2 Klinické vyšetření geriatrického pacienta

2.2.1 Anamnéza a anamnestický rozhovor v geriatrii

2.3 Hodnocení poruch stoje a chůze

2.3.2 Vzorce poruch chůze

2.3.2.2 Rozšíření základny dolních končetin

2.3.2.3 Zkrácení kroku se změnami kadence a plynulosti chůze (toporná, ztuhlá chůze)

2.5 Hodnocení psychických funkcí u seniorů

2.5.2 Hodnocení kognitivních funkcí seniorů

2.5.3 Vyšetření emočních funkcí seniorů

2.6 Pojetí a hodnocení tělesné zdatnosti seniora

2.6.3 Metody hodnocení tělesné zdatnosti

2.6.3.2 Hodnocení zdatnosti na základě zátěžových testů

2.6.3.2.2 Zátěžové testy prováděné v laboratoři

2.7 Hodnocení soběstačnosti a výkonnosti

3 Geriatrická syndromologie

3.1 Atypická symptomatologie chorob ve stáří

3.2 Závratě, instabilita a pády ve stáří

3.2.1 Fenomenologie pádů

3.2.2 Závratě ve stáří

3.2.2.5 Vybraná geriatrická onemocnění charakterizovaná závratí (poruchou rovnováhy)

3.2.3 Poruchy chůze – anatomicko-klinická klasifikace

3.2.3.1 Frontální poruchy chůze

3.2.3.2 Kortikosubkortikální poruchy chůze

3.2.3.3 Periferní poruchy chůze

3.2.4 Jiné příčiny pádů

3.2.4.1 Endogenní příčiny pádů

3.3 Symptomatologie extrapyramidových poruch

3.3.2 Hyperkinetické (dyskinetické) poruchy

3.3.2.1 Tremor

3.4 Hypokinetický syndrom

3.5 Dekubity, proleženiny, otlaky (pressure sores, bedsores)

3.5.5 Lokální terapie chronických ran – bércových vředů a dekubitů

3.5.5.2 Vlastní ošetření rány

3.5.5.2.2 Moderní krytí ran

3.5.5.3 Další možnosti léčení chronických ran

3.6 Podiatrická problematika ve stáří

3.6.1 Ortopedická problematika

3.6.1.1 Nejčastější onemocnění nohou ve vyšším věku

3.7 Inkontinence moči

3.7.4 Klasifikace poruch funkce dolních močových cest

3.7.5 Diagnostika inkontinence moči

3.7.6 Neurogenní dysfunkce močových cest ve stáří

3.7.6.4 Míšní trauma

3.7.7 Obecné principy léčby inkontinence moči

3.7.7.6 Léčba hypoaktivního uretrálního uzavíracího mechanismu u žen

3.7.8 Ošetřovatelská péče o pacienty s inkontinencí a se stomiemi

3.7.8.4 Ošetřovatelská péče o nemocné se stomií

3.8 Deliria u pacientů vyššího věku

3.9 Poruchy spánku ve stáří

3.9.2 Poruchy spánku

3.9.2.1 Dyssomnie

3.9.2.1.1 Insomnie

3.9.4 Terapie poruch spánku vyššího věku

3.9.4.2 Farmakologická léčba nespavosti

3.9.4.2.2 Farmaka jiných skupin než hypnotika

3.10 Poruchy fatických a symbolických funkcí

3.11 Systémová zánětlivá odpověď jako příčina funkční dekompenzace ve stáří

3.11.2 Fyziologické zvláštnosti zánětlivé odpovědi ve vyšším věku

3.11.5 Podíl zánětlivých projevů na involuci a chronických chorobách stáří

3.12 Endotel, jeho funkce a dysfunkce ve stáří

3.13 Trombofilie a tromboembolická choroba ve stáří

3.13.2 Příčiny vzniku žilní trombózy

3.13.2.2 Hyperkoagulace

3.13.2.2.1 Trombofilie při zvýšené produkci a koncentraci koagulačních faktorů a inhibitorů fibrinolýzy v periferní krvi

3.13.2.2.2 Nedostatek některého z přirozených inhibitorů koagulace nebo porucha jeho funkce

3.13.2.2.3 Rezistence některých aktivovaných koagulačních faktorů vůči inhibičnímu účinku inhibitorů koagulace nebo dysfunkce receptoru pro inhibitory koagulace na povrchu endotelu

3.13.2.2.4 Žilní trombofilie při dysfunkci fibrinogenu, F XIII nebo Hagemanova F XII

3.13.2.2.6 Metabolické poruchy

3.13.3 Stáří a trombofilie

3.14 Metabolismus a výživa ve stáří

3.14.2 Potřeba jednotlivých nutričních substrátů

3.14.3 Malnutrice ve stáří

3.14.4 Nejčastější karenční stavy (vitaminy, stopové prvky)

3.14.4.1 Úloha vitaminů v gerontologii

3.14.4.2 Specifické problémy potřeby jednotlivých vitaminů ve stáří

3.14.4.3 Stopové prvky v gerontologii

3.14.5 Nutriční podpora ve stáří

3.14.5.1 Parenterální výživa

3.14.5.1.2 Potřeba nutričních substrátů v parenterální výživě

3.14.5.1.5 Speciální a orgánově specifické režimy parenterální výživy

3.14.5.1.8 Komplikace parenterální výživy

3.14.5.2 Enterální výživa

3.14.5.2.2 Enterální výživy farmaceutického charakteru

3.15 Poruchy vnitřního prostředí ve stáří

3.15.5 Hyperhydratace

3.15.6 Metabolismus hlavních iontů vnitřního prostředí

3.15.6.1 Natrium

3.15.6.2 Metabolismus kalia

3.15.6.3 Metabolismus kalcia

3.15.6.4 Poruchy metabolismu magnezia

3.15.6.5 Poruchy metabolismu chloridů

3.15.6.6 Poruchy metabolismu fosforu

3.15.7 Poruchy acidobazické rovnováhy

3.16 Některé méně časté geriatrické syndromy

3.17 Termoregulace a její poruchy ve stáří

3.18 Syndrom bolestivého ramene

3.19 Vertebrogenní onemocnění

3.19.1 Etiopatogeneze vertebrogenních bolestí

3.19.1.4 Lokální poruchy jako příčiny vertebrogenních obtíží

3.19.2 Zobrazovací vyšetření u vertebrogenních obtíží

3.19.2.1 Rentgenové vyšetření

3.20 Bolest ve stáří

3.20.3 Léčení bolesti

3.20.3.1 Farmakoterapie bolesti

3.20.5 Klinické zvláštnosti bolesti ve stáří

3.21 Zanedbávání a týrání seniorů (elder abuse)

3.21.1 Vymezení pojmu

3.21.6 Rizikové faktory

3.22 Geriatrický maladaptačný syndróm

3.23 Syndrom vyhoření (syndrom vyhaslosti, burn out syndrome)

4 Interdisciplinární problematika geriatrické medicíny

4.1 Gerontofarmakologie

4.1.1 Farmakologická reaktivita ve stárnoucím organismu

4.1.1.3 Vliv věku na bioeliminaci léčiv

4.1.4 Klinické aspekty užívania liekov staršími ľuďmi

4.1.4.2 Zvláštne aspekty gerontofarmakoterapie

4.2 Starý člověk a zátěž operačního výkonu a kritického stavu

4.2.1 Klinický výsledek operačního výkonu – mortalita, morbidita a kvalita života

4.2.2 Základní faktory ovlivňující klinický výsledek operace či kritického stavu

4.2.3 Operační a traumatologický pohled

4.2.4 Pohled anesteziologa intenzivisty

4.2.5 Algoritmus posuzování, hodnocení a postupu

4.3 Úrazy, otravy a sebevraždy ve stáří

4.3.1 Pády jako příčina úrazů

4.4 Onkologie v geriatrii

4.4.5 Léčba nádorových onemocnění ve stáří

4.4.5.3 Chemoterapie

4.4.5.3.1 Vybrané skupiny cytostatik a jejich použití u starších nemocných

4.4.6 Léčebné postupy u nejčastějších nádorových onemocnění

4.4.6.2 Karcinom prsu

4.4.6.4 Bronchogenní karcinom

4.5 Geriatrická léčebná rehabilitace

4.5.1 Pohybová léčba v geriatrii

4.5.1.1 Pohybová léčba u vybraných geriatrických onemocnění

4.5.2 Rekondiční programy u geriatrických pacientů a seniorů

4.5.2.5 Formy pohybových aktivit

4.6 Geriatrická ergoterapie

4.7 Možnosti a meze psychoterapie ve stáří

4.8 Programování aktivit, motivování, akceptování a kognitivní rehabilitace

4.8.1 Programování aktivit

4.8.1.5 Rozdělení činností podle různých kritérií

4.8.4 Aktivity pro osoby upoutané na lůžku, nepohyblivé, těžce tělesně nebo mentálně postižené, s vážnými komunikačními problémy

4.8.5 Využití neuropsychologických poznatků k aktivaci a psychoterapii seniorů

4.9 Logopedická intervence u geriatrických pacientů

4.9.4 Terapeutické strategie dominující v současné afaziologii

5 Zdravotnické a sociální služby pro seniory

5.2 Terénní zdravotnické a sociální služby pro seniory

5.2.1 Sociální péče o seniory

5.2.1.1 Hmotné zabezpečení ve stáří

5.2.1.1.4 Sociální pomoc

5.2.2 Zdravotní péče o staré osoby

5.3 Nemocniční geriatrická péče

5.3.3 Geriatrická nemocniční oddělení

5.3.3.1 Typy geriatrických nemocničních oddělení

5.3.4 Paliativní a terminální péče v geriatrii

5.4 Dlouhodobá zdravotní a sociální ústavní péče

5.4.5 Typy ústavů sociální péče pro seniory a některá provozní pravidla pobytu

5.4.6 Zdravotnická zařízení dlouhodobé péče

5.4.8 Hodnocení kvality dlouhodobé ústavní péče

5.5 Vybrané právní otázky v geriatrii

5.5.1 Povinná mlčenlivost pracovníků ve zdravotnictví

5.5.2 Právní aspekty psychiatrické hospitalizace

5.5.2.2 Nedobrovolná hospitalizace (bez souhlasu občana)

5.5.2.2.1 Urgentní nedobrovolná hospitalizace

5.5.4 Práva nemocných

5.6 Komunitní pojetí služeb pro seniory

6 Involuce a geriatricky významné choroby nervového systému

6.1 Involuce mozku

6.2 Vaskulární onemocnění mozku

6.2.2 Klinický obraz – mozkový iktus

6.2.2.1 Ischemické ikty

6.2.2.2 Hemoragické ikty

6.3 Parkinsonova nemoc a jiná extrapyramidová onemocnění

6.3.1 Parkinsonova nemoc

6.3.1.4 Léčba Parkinsonovy nemoci

6.3.2 Jiné příčiny parkinsonského syndromu

6.3.2.1 Sekundární parkinsonský syndrom

6.3.2.2 Neurodegenerativní onemocnění provázená parkinsonským syndromem

6.3.3 Esenciální tremor a jiná onemocnění projevující se třesem

6.3.4 Huntingtonova choroba a jiné příčiny chorey

6.4 Neuropatie, jim příbuzná onemocnění a neurologické poruchy dýchání ve stáří

6.4.4 Poruchy dýchání ve stáří

6.5 Syndrom demence ve stáří

6.5.1 Demence atroficko-degenerativního původu

6.5.1.1 Alzheimerova choroba

6.5.2 Symptomatické (sekundární) demence

6.5.2.1 Demence ischemicko-vaskulárního typu

6.5.2.2 Demence infekční etiologie

6.6 Poruchy afektivity ve stáří

6.6.1 Depresivní syndrom ve stáří

6.6.2 Úzkostné poruchy ve stáří

6.7 Paranoidní stavy ve stáří

6.7.3 Klinické obrazy

6.7.3.5 Trvalé duševní poruchy s bludy (F22)

6.7.3.6 Organická halucinóza (F06)

6.7.4 Strategie léčby

6.8 Závislost na psychotropních látkách a jejich škodlivé užívání ve stáří

6.8.1 Škodlivé užívání alkoholu a závislost na něm (F10)

6.8.1.1 Alkohol a stáří

6.8.2 Škodlivé užívání analgetik (F55)

7 Involuce a geriatricky významné choroby oběhového systému

7.1 Kardiovaskulární systém ve stáří

7.1.3 Ischemická choroba srdeční ve stáří

7.1.4 Chlopenní vady ve stáří

7.1.5 Srdeční insuficience ve stáří

7.1.5.3 Léčba srdeční insuficience

7.1.6 Arytmie ve stáří

7.1.6.1 Příčiny arytmií ve stáří

7.1.6.3 Diagnostikování arytmií

7.1.7 Synkopy ve stáří

7.1.8 Embolie plicnice ve stáří

7.2 Hypertenze starších osob

7.2.5 Sekundární hypertenze u starších osob

7.2.6 Léčba

7.2.6.2 Farmakologická léčba

7.3 Ateroskleróza a hyperlipoproteinemie u starších nemocných

7.3.2 Ateroskleróza – morfologický základ epidemie kardiovaskulárních onemocnění

7.3.3 Hyperlipoproteinemie (HLP) a dyslipoproteinemie

7.3.3.2 Význam hyperlipoproteinemií a dyslipoproteinemií pro odhad koronárního rizika ve vyšším věku

7.3.3.3 Léčba poruch lipidového metabolismu a její zvláštnosti ve vyšším věku

7.4 Geriatrická angiologie

7.5 Choroby žilního systému – chronická žilní insuficience a ulcus cruris venosum

7.5.2 Varixy (křečové žíly)

7.5.4 Chronická žilní insuficience

7.5.4.1 Kožní projevy chronické žilní insuficience

7.5.4.3 Prevence a terapie CVI

7.5.6 Diferenciální diagnostika chronických bércových ulcerací

7.5.6.8 Terapie chronických vředů dolních končetin

8 Involuce a geriatricky významná onemocnění pohybového systému

8.1 Vývojová kineziologie a svalové dysbalance ve stáří

8.2 Involuční změny a vybrané geriatrické choroby kosterních svalů

8.2.2 Chorobné změny

8.3 Kostní onemocnění ve stáří – metabolické osteopatie

8.3.2 Senilní osteoporóza a její léčba

8.3.2.9 Léčba osteoporózy a osteoporotických zlomenin

8.3.3 Osteomalacie

8.3.4 Osteodystrofie

8.3.5 Renální osteopatie

8.4 Geriatrická revmatologie

8.4.1 Osteoartróza

8.4.1.3 Terapie OA

8.4.2 Systémová revmatická onemocnění ve stáří

8.4.2.7 Polymyalgia rheumatica a temporální arteriitida

8.4.3 Krystaly indukovaná onemocnění

8.4.3.1 Dnavá artritida

8.4.3.1.6 Terapie

9 Involuční změny a geriatricky významná onemocnění endokrinního systému

9.1 Endokrinologie stárnutí u muže v kontextu involuce endokrinního systému

9.2 Endokrinologie stárnoucí ženy

9.2.2 Klinické příznaky nedostatku estrogenů

9.2.3 Management klimakteria

9.2.3.1 Hormonální farmakoterapie

9.3 Geriatricky významné endokrinopatie

9.3.1 Onemocnění štítné žlázy

10 Diabetes mellitus ve vyšším věku

10.7 Pozdní komplikace diabetu

11 Involucia a geriatricky významná ochorenia respiračného systému

11.2 Vybrané problémy geriatrickej pneumológie

11.2.1 Pneumónie u starých ľudí

11.2.2 Chronická obštrukčná choroba pľúc

11.2.2.2 Liečba chronickej obštrukčnej choroby pľúc

12 Involuce a geriatricky významná onemocnění trávicího ústrojí

12.1 Poruchy motility trávicí trubice ve stáří

12.1.2 Klinické projevy poruch motility

12.1.2.1 Dysfagie

12.2 Acidopeptická onemocnění ve stáří

12.2.2 Peptický gastroduodenální vřed

12.6 Průjem a inkontinence stolice

12.7 Krvácení do gastrointestinálního traktu

12.7.1 Krvácení do horní části trávicí trubice

12.7.2 Krvácení do dolní části trávicí trubice

12.8 Abdominální ischemie

12.9 Onemocnění biliárního systému

12.10 Endoskopická bezpečnost u geriatrických nemocných

13 Gerontostomatologie

13.1 Funkce ústní dutiny a chrupu

13.2 Stomatologické vyšetření starého člověka

13.2.3 Orální vyšetření

13.3 Základní symptomy v orofaciální oblasti u starších pacientů

13.3.1 Bolest

13.4 Orální zdraví ve stáří

13.5 Onemocnění orofaciální soustavy u starší populace

13.5.3 Prekancerózy a zhoubné nádory

13.5.6 Choroby temporomandibulárního skloubení (čelistního kloubu)

14 Involuce a geriatricky významná onemocnění urogenitálního systému

14.1 Geriatrická nefrologie

14.1.2 Poruchy metabolismu vody, elektrolytů a acidobazické rovnováhy u starších osob

14.1.3 Vybraná onemocnění ledvin a močových cest u geriatrických nemocných

14.1.3.3 Akutní selhání ledvin u starších nemocných

14.2 Urologickoandrologická problematika stárnoucího muže

14.2.2 Syndrom mužského stárnutí – aging male

14.2.2.1 Androgeny

14.2.2.6 Terapie syndromu mužského stárnutí

14.2.4 Geriatrická problematika prostaty

14.2.4.1 Benigní hyperplazie prostaty (BPH)

14.2.4.2 Karcinom prostaty (CAP)

14.3 Problematika stárnoucí ženy z pohledu gynekologa

15 Imunitní systém a infekční choroby ve stáří

15.1 Involuce imunitního systému – imunosenescence

15.2 Infekční nemoci ve vyšším věku

15.2.5 Terapie, profylaxe a prevence

15.2.5.2 Prevence a profylaxe

15.2.6 Vybraná infekční onemocnění ve vyšším věku

15.2.6.1 Infekce horních dýchacích cest

15.2.6.3 Enteroinfekce

15.2.6.4 Infekce jater a žlučových cest

15.2.6.6 Neuroinfekce

15.2.6.7 Infekce kůže, podkoží a měkkých tkání

15.2.6.8 Diseminované infekce

16 Involuce a geriatricky významná onemocnění smyslových orgánů

16.1 Oční problematika senia

16.1.2 Vybrané patologické oční procesy ve stáří

16.1.2.1 Poruchy zrakové ostrosti a refrakce

16.2 Audiologická problematika senia

16.2.4 Vybrané diagnostické jednotky jako příčiny nedoslýchavosti ve stáří

16.2.5 Sluchová rehabilitace – kompenzační pomůcky pro nedoslýchavé seniory

17 Hematologie ve stáří

17.7 Hemokoagulace ve stáří

18 Stárnutí kůže a geriatrická problematika v dermatologii

18.1 Anatomie kůže

18.3 Stárnutí kůže

18.3.1 Histologické změny související se stárnutím kůže

18.4 Časté kožní choroby vyššího věku

18.4.3 Kožní nádory

18.4.3.3 Nádory melanocytární (neuroektodermové)

19 Výuka, výzkum a mezinárodní spolupráce v geriatrii a gerontologii

19.1 Výuka

19.1.3 Postgraduální výuka a mezinárodní spolupráce

19.3 Gerontogogika