Marisha Pessl

Vybrané okruhy

z mechaniky pohrôm

Z angličtiny preložila

ILDIKÓ DRUGOVÁ

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 2006 by Marisha Pessl

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2016

Translation © Ildikó Drugová 2016

ISBN 978-80-556-1184-6

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme, žiadnymi prostriedkami, ani elektronickými, ani mechanickými a ani vo forme fotokópií, nahrávok, ani prostredníctvom súčasného a ani budúceho informačného systému a podobne, bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Venujem Anne a Nicovi

ÚVOD

Otec vždy vravel, že človek musí mať veľkolepý dôvod nato, aby napísal svoj životný príbeh a očakával, že ho bude niekto aj čítať.

„Ak tvoje meno neznamená toľko čo Mozartovo, Matissovo, Churchillovo, Che Guevarovo alebo Bondovo – Jamesa Bonda –, radšej sa vo voľnom čase venuj maľbe prstom alebo si zahraj mlyny, lebo nikto, s výnimkou tvojej matky s ovisnutými ramenami a so strapatými vlasmi, ktorá na teba kuká ako zemiakové pyré z taniera, nebude zvedavý na podrobnosti tvojej žalostnej existencie, ktorá sa nepochybne skončí, tak ako sa začala – dychčaním.“

Pri takých prísnych parametroch som predpokladala, že môj veľkolepý dôvod príde, keď budem mať sedemdesiat rokov, pečeňové škvrny, reumu, rozum ostrý ako rezbársky nôž, pričupený domček v Avignone (kde ma zastihnete, ako jem niektorý z 365 syrov), o dvadsať rokov mladšieho milenca, ktorý pracuje na poli (neviem akom – stačí, ak bude zlaté a zvlnené), a pri troche šťastia nejaký úspech v oblasti vedy alebo filozofie. A predsa rozhodnutie – nie rozhodnutie, ale nevyhnutnosť – vziať do ruky pero a napísať o svojom detstve – presnejšie o roku, keď sa začalo párať ako natrhnutý sveter – prišlo skôr, ako som sa nazdala.

Začalo sa to obyčajnou nespavosťou. Prešiel takmer rok odvtedy, ako som našla Hannu mŕtvu, a myslela som si, že sa mi podarilo vymazať všetky stopy, ktoré vo mne zanechala tá noc, tak ako Henry Higgins svojimi vytrvalými cvičeniami výslovnosti vymazal cockneyský prízvuk Elizy Doolittlovej.

Mýlila som sa.

Koncom januára som sa znovu zobudila uprostred noci. V hale bolo ticho, len na okrajoch stropu sa krčili čudné ostré tiene. Nemala som nič a nikoho okrem niekoľkých hrubých, ctihodných učebníc, ako napríklad Úvod do astrofyziky, a smutného Jamesa Deana, ktorý na mňa mlčky hľadel z čiernobieleho plagátu na vnútornej strane dverí. Aj ja som sa naňho pozrela a v rozmazanej nočnej tme som s mikroskopickou presnosťou zazrela Hannu Schneiderovú.

Visela necelý meter nad zemou na oranžovej predlžovacej šnúre. Z úst jej visel jazyk, opuchnutý a ružový ako kuchynská špongia. Oči pripomínali žalude alebo matné mince, alebo dva čierne gombíky z kabáta, ktoré by deti vtlačili do tváre snehuliakovi a on by napriek tomu nič nevidel. Alebo naopak, videl by všetko; J. B. Tower napísal, že okamih pred smrťou „vidíme všetko, čo sa nám kedy prihodilo, súčasne“ (hoci som nechápala, odkiaľ to vie, keď svoju Smrteľnosť napísal v rozkvete životných síl). A jej šnúrky na topánkach – dal by sa o nich napísať celý traktát – boli tmavočervené, symetrické, uviazané na dve dokonalé mašličky.

Ako zarytá optimistka („Van Meerovci sú prirodzení idealisti a pozitívni voľnomyšlienkari,“ poznamenal otec) som dúfala, že hrozivý stav bdelosti by mohol byť fázou, z ktorej rýchlo vyrastiem, akousi módou ako swingové sukne alebo kamienok v úlohe domáceho miláčika, ale potom, v jeden večer začiatkom februára, keď som čítala Eneidu, moja spolubývajúca Sú-Džin ani nezdvihla hlavu od učebnice organickej chémie, iba sa zmienila o tom, že prváci z našej chodby plánujú rozlúčkový večierok na počesť akéhosi doktora filozofie, ale mňa nepozvú, lebo im pripadám „smutná“: „Najmä ráno, keď ideš na Úvod do kontrakultúry 60. rokov a Novej ľavice. Vyzeráš akosi deprimovane.“

To bol, samozrejme, iba pohľad Sú-Džin (ktorej tvár si nasadzovala rovnaký výraz pre hnev aj pre radosť). Snažila som sa odohnať jej poznámku rukou, akoby to bol len nepríjemný pach vychádzajúci z kadičky alebo zo skúmavky, ale potom som si naozaj začala všímať kadejaké nepochybne pochmúrne skutočnosti. Napríklad keď nás Bethany pozvala do svojej izby na piatkový maratón s Audrey Hepburnovou, na konci Raňajok u Tiffanyho som si na rozdiel od ostatných dievčat, ktoré sedeli na vankúšoch a v kuse fajčili, až im z očí tiekli slzy, jasne uvedomila, že nechcem, aby Holly našla Kocúra. Nie, ak som mala byť k sebe celkom úprimná, musela som si priznať, že chcem, aby Kocúr zostal navždy stratený a opustený, aby mňaukal a triasol sa celým svojím mačacím ja v debničkách, čo boli samá trieska, v Tin Pan Alleyway, ktoré sa vzhľadom na silu hollywoodskeho lejaka malo za menej ako hodinu ponoriť do Tichého oceánu. (To som, samozrejme, ukryla pod žiarivý úsmev, keď George Peppard horúčkovito chytil Audrey Hepburnovú, ktorá horúčkovito chytila Kocúra, ktorý už nevyzeral ako mačka, ale ako utopená veverička. Myslím, že som dokonca vydala jedno z tých dievčenských vysokých „fúúj“ v dokonalom súlade s Bethaninými vzdychmi.)

Ale tým sa to zďaleka nekončilo. O niekoľko dní som bola na Amerických životopisoch, ktoré viedol asistent Glenn Oakley s pokožkou ako kukuričný chlieb a so zlozvykom prehĺtať uprostred slova. Rozoberal smrteľnú posteľ Gertrudy Steinovej.

„‚Takže aká je odpoveď, Gertrude?‘“ zacitoval sebavedome Glenn, pričom ľavú ruku mal zdvihnutú, akoby v nej držal neviditeľný slnečník, a malíček vzpriamený. (Podobal sa na Alice B. Toklasovú s tými príšernými fúzmi.) „‚Aká bola otá-ahm-zka, Alice?‘“

Potlačila som zívnutie, zrak mi padol na zošit a s hrôzou som si uvedomila, že už nejaký čas roztržito píšem zvláštnym pokrúteným nakloneným písmom jedno znepokojujúce slovo: zbohom. To slovo bolo samo osebe neutrálne a neškodné, ale načmárala som ho ako nešťastný blázon najmenej štyridsaťkrát po celom okraji strany – a niekoľkokrát aj na predchádzajúcej strane.

„Vedel by mi niekto povedať, čo myslela Gert-ahm-trude tým výrokom? Blue? Nie? Mohla by si dávať pozor? A čo si myslíš ty, Shilla?“

„To je predsa jasné. Hovorila o neznesiteľnom prázdne existencie.“

„Veľmi dobre.“

Navonok sa zdalo, že napriek svojmu mimoriadnemu úsiliu o opak (nosila som žlté a ružové chlpaté svetre, spínala som si vlasy do veselého chvosta) som sa začala meniť na to, čoho som sa od začiatku bála. Stávala som sa čoraz drevenejšou a pokrútenejšou (odpočívadlá iba na ceste do Vyšného Zúriva), človekom, ktorý v zrelom veku zlostne žmurká na deti alebo zámerne vbehne do hustého kŕdľa holubov, čo si pokojne zobú omrvinky. Poviem vám pravdu: Vždy som cítila, ako mi po chrbte behajú zimomriavky, keď som natrafila na titulok alebo reklamu, ktoré vo mne desivo zarezonovali: „Oceľový magnát náhle zomrel vo veku 50 rokov na zastavenie srdca“ – „VÝPREDAJ KEMPINGOVÉHO VYBAVENIA“. Ale vždy som si vravela, že každý človek – aspoň každý fascinujúci človek – má niekoľko jaziev. To však ešte neznamená, že názormi a správaním nemôžete byť skôr Katherine Hepburnová ako kapitán Queeg a skôr Sandra Deeová ako Scrooge.

Môj postupný pokles do stavu pochmúrnosti mohol pokračovať, nebyť istého ohromujúceho telefonátu v jedno chladné marcové popoludnie. Stalo sa to takmer rok po Hanninej smrti.

„To je pre teba,“ povedala Sú-Džin, pričom sa ledva odvrátila od schémy č. 2114.74 „Aminokyseliny a peptidy“, a podala mi slúchadlo.

„Prosím.“

„Ahoj. To som ja. Tvoja minulosť.“

Vyrazilo mi to dych. Nedalo sa to s ničím pomýliť – jej hlboký hlas, rovnako poznačený sexom a cestami, sčasti Marilyn a sčasti Charles Kuralt, ale zmenený. Ak bol kedysi sladký a praskavý, teraz bol ako kaša z ovsených vločiek.

„Neboj sa,“ upokojila ma Jade. „Nechcem ťa dobehnúť.“ Zasmiala sa krátkym ha, ako keď nohou kopnete do kamienka. „Už nefajčím,“ oznámila hlasom, z ktorého zaznievala hrdosť, a potom mi vysvetlila, že po St. Gallwayi sa nedostala na vysokú. Pre svoje „problémy“ dobrovoľne odišla do „Narnie“, kde ľudia rozprávajú o svojich pocitoch a učia sa maľovať ovocie vodovkami. Vzrušene naznačila, že na jej poschodí, na jej pomerne zdravom poschodí („nie takom samovražednom ako štvrté ani manickom ako druhé) býva „úžasná rocková hviezda“ a už sa „zblížili“, ale keby prezradila jeho meno, vzdala by sa všetkého, čo sa naučila počas desaťmesačného „obdobia rastu“ v Heathridge Parku. (Pochopila som, že Jade si teraz pripadá ako nejaký druh úponkovitej alebo popínavej rastliny.) Jedným z parametrov „absolutória“, ako mi vysvetlila (používala to slovo, lebo sa jej zdalo vhodnejšie ako „prepustenie“), bolo dať do poriadku svoju minulosť.

Ja som bola jej Minulosť.

„Ako sa máš?“ spýtala sa. „Ako ide život? A otec?“

„Má sa fantasticky.“

„A Harvard?“

„Skvelé.“

„A to ma vlastne privádza k tomu, prečo ti volám, k ospravedlneniu, ktorému sa nechcem vyhnúť a ani nechcem, aby vyznelo nepresvedčivo,“ predniesla oficiálne, z čoho som zosmutnela, lebo sa to nepodobalo na skutočnú Jade. Jade, ktorú som poznala, by sa nikdy neospravedlnila sama od seba, a keby musela, nevyznelo by to presvedčivo. Teraz som však mala do činenia s Jade Popínavou (Strongylodon macrobotrys), príslušníčkou čeľade leguminóznych, vzdialenou príbuznou nášho skromného hrachu záhradného.

„Ľutujem, ako som sa správala. Viem, že nemôžeš za to, čo sa stalo. Jednoducho to nezvládla. Ľuďom sa také veci stávajú a každý má svoj dôvod. Prosím ťa, prijmi moju prosbu o odpustenie.“

Chcela som ju prerušiť vlastnou dramatickou scénkou, vlastným obratom „čelom vzad“ a „päsťou do zubov“, vlastným petitom. „Aby som sa vyjadrila celkom presne, uhm...“ Ale nemohla som to urobiť. Nielen preto, lebo mi chýbala odvaha. Jednoducho som nevedela, prečo by som jej mala povedať pravdu – aspoň nie teraz. Jade prekvitala, dostávala ideálne množstvo slnka a vody, ukazovala sľubné známky toho, že dosiahne výšku dvadsiatich metrov, bude sa rozmnožovať semenami, v lete zastrihávaním a na jar výhonkami, aby pokryla celú vnútornú stranu kamenného múru. Moje slová by zaúčinkovali ako stodňové sucho.

Potom sme si už len vrúcne vymenili vety ako „tak mi daj emailovú adresu“ a „zorganizujme stretávku“ – boli sme k sebe príjemné ako papierové bábiky, čím sme nezakryli skutočnosť, že sa už nikdy neuvidíme a sotva sa budeme spolu rozprávať. Vedela som, že občas ku mne ona a možno aj ostatní doletia ako peľ zo zvädnutej púpavy, aby mi oznámili novinky o cukrových svadbách, sentimentálnych rozchodoch, sťahovaní na Floridu, novej práci v realitnej kancelárii a zasa ich odveje tak ľahučko a náhodne, ako ich privialo.

Ešte v ten istý deň, akoby zásahom osudu, som mala prednášku Grécky a rímsky epos s emeritným profesorom Zolom Kyddom. Študenti ho volali Rolo, lebo postavou a pleťou im pripomínal čokoládové karamelky s rovnakým názvom. Bol nízky, opálený a zaokrúhlený, celý rok nosil krikľavé kockované nohavice, aké sa nosia pred Vianocami, a lesklé pehavé čelo mu pokrývala kôra žltobielych vlasov, ako keby ho pred rokmi celého pokvapkali šalátovým dresingom. Na konci jeho prednášok o „bohoch a bohyniach“ alebo o „začiatku konca“ väčšina študentov spravidla zadriemala; na rozdiel od môjho otca prednášal štýlom, ktorý účinkoval ako anestetikum, čo asi súviselo s nekonečnými vetami a so sklonom opakovať nejaké slovo, zvyčajne predložku, spojku alebo prídavné meno spôsobom, ako keď malá zelená žabka skáče po listoch lekna.

Ale v to popoludnie mi srdce bilo až v hrdle. Visela som na každom jeho slove.

„Nedávno som natrafil na vtipný-vtipný-vtipný článok o Homérovi,“ začal Zolo, mračil sa na prednáškový pult a fučal. (Zolo fučal vždy, keď bol nervózny, keď odvážne opustil bezpečný breh svojich poznámok a nechal sa unášať na vlnách roztrasených digresií.) „V jednom malom-malom časopise, odporúčam vám, aby-aby-aby ste si ho pozreli v knižnici, nie je veľmi známy, Klasický epos a súčasná Amerika. Zimné-zimné-zimné číslo, myslím. Pred rokom sa zopár odborníkov na grécku a latinskú kultúru, bláznov ako ja, podujalo na pokus, ktorým-ktorým-ktorým chcelo dokázať silu eposu. Prikázali rozdať výtlačky Odysey sto najsurovejším zločincom vo väzení s maximálnou ostrahou – myslím, že to bol Riverbend – a predstavte si, že-že-že dvadsať trestancov prečítalo knihu od začiatku do konca a traja z nich dokonca napísali vlastnú-vlastnú-vlastnú epiku. Jednu v nasledujúcom roku vydá Oxford University Press. V článku sa píše o schopnosti epickej poézie naprávať najťažších zločincov sveta. Je to zvláštne, ale zdá sa, že-že-že v tej poézii je niečo, čo-čo-čo znižuje zúrivosť, stres, bolesť, vyvoláva pocit nádeje aj u tých, čo sú beznádejne stratení, lebo v dnešnej dobe chýba skutočné hrdinstvo. Kam sa podeli ušľachtilí hrdinovia? Veľké skutky? Kde sú bohovia, múzy, bojovníci? Kde je starý Rím? Musia sa niekde ukrývať, však, lebo-lebo-lebo podľa Plutarcha história sa opakuje. Keby-keby-keby sme mali odvahu nájsť ju-ju-ju v sebe, mohlo by to...“

Neviem, čo ma to pochytilo.

Možno to spôsobila Zolova spotená tvár, ktorá veselo odrážala žiarivky, ako keď sa na hladine rieky odrážajú svetlá lunaparku, alebo spôsob, akým sa držal rečníckeho pultu, akoby sa bál, že bez neho sa zosype ako kopa krikľavej bielizne – presný protiklad môjho otca, keď stál na javisku alebo akejkoľvek vyvýšenej plošine. Keď vysvetľoval tretiu svetovú reformu (alebo čokoľvek iné, čo pokladal za hodné výkladu; nezľakol sa ani sa nedal vyviesť z miery verbálnym útokom či odbočkou od témy), vždy stál pevne, ani trochu sa nehrbil, ani sa nezakolísal. („Keď prednášam, vždy si predstavujem, že som dórsky stĺp Partenónu,“ povedal.)

Bez rozmýšľania som vstala, srdce mi pritom udieralo o rebrá. Zolo zastal uprostred vety a spolu s tristo ospalými študentmi v prednáškovej sieni sa pozeral, ako sa so sklonenou hlavou predieram pomedzi batohy, natiahnuté nohy, kabáty, tenisky a učebnice k najbližšej uličke. Tackavo som sa blížila k dvojitým dverám.

„Tam sa ženie Achilles,“ zažartoval Zolo do mikrofónu. Niekoľko študentov sa unavene zasmialo.

Dobehla som do internátnej izby, sadla si za stôl, položila naň šesť centimetrov hrubú kopu papiera a začala rýchlo písať dlhý úvod, ktorý sa pôvodne začal tým, čo sa stalo Charlesovi, keď si zlomil nohu na troch miestach a zachránila ho Národná garda. Musel mať veľmi silné bolesti, lebo stále kričal: „Bože, pomôž mi!“ Keď bol Charles rozrušený, jeho hlas znel hrôzostrašne a ja som si nemohla pomôcť, ale zdalo sa mi, že tie slová majú vlastnú myseľ a vznášajú sa ako héliové balóny v sterilných sálach Nemocnice Burnského okresu až do pôrodnice, aby každé dieťa, ktoré v to ráno príde na svet, počulo jeho výkriky.

Samozrejme, slová: „Kde bolo, tam bolo, bol raz jeden pekný, smutný chlapček, ktorý sa volal Charles,“ neboli primerané. Charles bol v St. Gallwayi ideál, bol jeho doktor Živago, jeho Destry znovu na koni. Bol to zlatý chlapec, ktorého by si Fitzgerald vybral z fotky najvyššieho ročníka a opísal ho slnkom prežiarenými slovami ako „aristokrata“ a „s večnou sebadôverou“. Charles by prudko namietal, keby som akýkoľvek príbeh začala chvíľou, v ktorej by sa správal tak nedôstojne.

Znovu som uviazla na mŕtvom bode (napadlo mi, ako tí tvrdí kriminálnici, ktorí čelili nepriazni osudu, dokázali tak elegantne zvíťaziť nad prázdnou stránkou), ale len čo som odhodila pokrčené papiere do koša pod Einsteinom (ktorý sa stal úbohým Sú-Džininým rukojemníkom na stene pod nešťastnou nástenkou s vecami, ktoré „má a nemá urobiť“), spomenula som si, čo raz otec povedal, keď sme bývali v Enide v štáte Oklahoma. Práve listoval v zaujímavom študijnom programe Utahskej univerzity v Rockwelle, ktorá mu, ak sa dobre pamätám, práve ponúkla miesto hosťujúceho profesora.

„Neexistuje nič pútavejšie ako disciplinovaný program vzdelávania,“ povedal odrazu.

Asi som prevrátila oči alebo urobila grimasu, lebo pokrútil hlavou, vstal a strčil mi tú knihu – s pôsobivou hrúbkou piatich centimetrov – do rúk.

„Myslím to vážne. Existuje niečo úžasnejšie ako profesor? Zabudnime na to, že tvaruje mysle, budúcnosť národa – pochybné tvrdenie; sotva môžeme niečo urobiť, keď jeho príslušníci vychádzajú z maternice predurčení na akčnú hru GTA: Vice City. Nie. Chcem len povedať, že profesor je jediný človek na zemi schopný vsadiť život do skutočného rámu – nie celý, preboha, nie, iba jeho časť, malý výsek. Usporadúva to, čo sa usporiadať nedá. Šikovne triedi prvky do škatuliek, ako sú moderna a postmoderna, renesancia, barok, primitivizmus, imperializmus atď. Spája ich štúdiami, prázdninami, štvrťročnými skúškami. Celý ten poriadok – jednoducho božské. Symetria semestra. Zváž už len tie slová: seminár, konzultácie, akákoľvek dostupná pokročilá tvorivá dielňa iba pre končiace ročníky, postgraduantov, doktorandov, praktikum – aké skvelé slovo: praktikum! Teraz si myslíš, že som blázon. Vezmi si Kandinského. Totálny zmätok, ale keď ho zasadíš do rámu, voilà – nad kozubom vyzerá priam malebne. A tak je to aj so študijným plánom. Ten čarovný, nebeský súbor pokynov, ktoré vyvrcholia desivým zázrakom záverečnej skúšky. A čo je záverečná skúška? Testuje sa ňou, či človek do hĺbky pochopil gigantické pojmy. Nečudo, že sa toľko dospelých túži vrátiť na univerzitu, ku všetkým tým posledným termínom – ách, tá štruktúra! Lešenie, ktorého sa človek môže držať! Aj keď je despotické, bez neho sme stratení, absolútne neschopní oddeliť romantické od viktoriánskeho v našich žalostných, zarážajúcich životoch...“

Povedala som mu, že sa zbláznil. Zasmial sa.

„Raz sa o tom presvedčíš sama,“ žmurkol. „A nezabudni. Ku všetkému, čo povieš, si urob presné poznámky a všade, kde sa len dá, používaj ohromujúce vizuálne pomôcky, lebo, a to mi môžeš veriť, vždy sa nájde nejaký neotesanec, niekde vzadu – vedľa radiátora –, čo zdvihne tučnú ruku podobnú plutve a zaprotestuje: ,Nie, nie, mýlite sa.‘“

Prehltla som a uprela pohľad na prázdny papier. Atramentové pero v mojej ruke urobilo trojitý lutz a pohľad mi padol z okna na harvardský dvor, kde sa po chodníkoch a krížom cez trávnik kamsi náhlili vážni študenti so šálmi tuho utiahnutými okolo krku. „‚Ospievam zbrane a hrdinu, ktorý z územia Tróje / prvý prišiel do Itálie a k lavínskym brehom, / štvaný osudom,‘“ zaspieval Zolo iba pred niekoľkými týždňami a nohou čudne klopkal pri každom druhom slove, pričom sa mu dvíhali manžety kockovaných nohavíc, takže ste nechtiac zazreli členky ako špáradlá a mäkké biele ponožky. Zhlboka som sa nadýchla. Na horný okraj strany som napísala najkrajšie, ako som vedela: „Učivo,“ a potom: „Povinné čítanie.“

Takto vždy začínal otec.

PRVÁ ČASŤ

Othello

Skôr ako vám poviem, ako zomrela Hanna Schneiderová, poviem vám, ako zomrela moja matka.

Sedemnásteho septembra 1992 o tretej hodine a desiatej minúte popoludní, dva dni predtým ako si Natasha Alicia Bridgesová van Meerová, moja matka, mala vyzdvihnúť svoju novú modrú dodávku Volvo v Dean King’s Volvo and Infiniti v Oxforde, šoférovala biely Plymouth Horizon (auto, ktoré otec prezýval Istá smrť), prerazila ochranné zábradlie pozdĺž mississippskej štátnej cesty 7 a narazila do radu stromov.

Na mieste zomrela. Aj ja by som bola zomrela, keby jej môj otec zásahom úlisného osudu nebol okolo poludnia zatelefonoval, že nemusí ísť po mňa do Calhoun Elementary ako zvyčajne. Zbavil sa deciek, čo postávali na chodbe po jeho prednáške z politológie „400a: Riešenie konfliktov“ a kládli mu neuvážené otázky. Vypýtal ma od pani učiteľky Jettyovej a zvyšok dňa sme strávili v Mississippskej prírodnej rezervácii vo Water Valley.

Kým sme sa s otcom dozvedali, že Mississippi má jeden z najlepších programov na záchranu jeleňa bielochvostého s populáciou 1,75 milióna v krajine (viac ich majú iba v Texase), záchranné tímy hydraulickými nožnicami vyslobodzovali matkino telo zo zdemolovaného auta.

Otec o mame: „Tvoja matka bola arabesque.“

Keď otec opisoval mamu, rád používal baletnú terminológiu (medzi jeho obľúbené termíny patrili attitude, ciseaux a balancé), sčasti preto, lebo ako dievča sedem rokov trénovala na preslávenom Larsonovom baletnom konzervatóriu v New Yorku (na želanie rodičov odtiaľ odišla a začala navštevovať Ivy School na 8. východnej ulici), ale aj preto, lebo prežila svoj krátky život s krásou a disciplínou. „Hoci absolvovala klasickú prípravu, už v ranej mladosti si vypestovala vlastnú techniku a rodine aj priateľom sa videla na svoju dobu až príliš radikálna,“ povedal a narážal pritom na matkiných rodičov Georgea a Genevu Bridgesovcov a vrstovníkov z detstva, ktorí nechápali, prečo Natasha nebýva v rodičovskom štvorposchodovom dome neďaleko Madison Avenue, ale v byte v Astorii, prečo nepracuje pre American Express alebo pre Coca-Colu, ale pre NORZOTMA (Nezisková organizácia pre zotavujúce sa matky), prečo sa buchla do môjho otca, ktorý je bol nej o trinásť rokov starší.

Po troch pohárikoch bourbonu otec vždy spomínal na večer, keď sa zoznámili vo Faraónovej sále Zbierky egyptského umenia Edwarda Stillmana na 86. východnej ulici. Zazrel ju v miestnosti plnej mumifikovaných končatín egyptských kráľov a ľudí, ktorí jedli kačicu za dolár na osobu, výťažok z čoho šiel na charitatívnu pomoc sirotám tretieho sveta. (Otec šťastnou náhodou dostal dva lístky od kolegu z univerzity, ktorý sa na akcii nemohol zúčastniť. Za svoju existenciu teda vďačím profesorovi politických vied Kolumbijskej univerzity Arnoldovi B. Levymu a cukrovke jeho manželky.)

Natashine šaty v otcovej pamäti menili farby. Raz bola „zahalená do snehobielych šiat, ktoré zdôrazňovali dokonalosť jej postavy, vďaka čomu pôsobila zaujímavo ako Lana Turnerová vo filme Poštár vždy zvoní dvakrát“. Inokedy sa mu zjavila „celá v červenom“. Otec tam prišiel v spoločnosti slečny Lucy Marie Millerovej z Ithacy, novej mimoriadnej profesorky na katedre anglickej filológie. Na farbu jej šiat si nikdy nespomenul. Nepamätal si ani to, že sa s ňou stretol a rozlúčil po krátkom rozhovore o tom, v akom dobrom stave sa zachoval bok kráľa Taa II., lebo o chvíľu zbadal Natashu Bridgesovú s blond vlasmi a aristokratickým nosom, ktorá stála pred kolenom a nadkolením Ahmoseho IV. a duchom neprítomne sa rozprávala so svojím priateľom Nelsonom L. Aimesom, pochádzajúcim z rodiny Aimesovcov zo San Francisca.

„Ten chlapec mal charizmu ako rohožka,“ pripomínal si môj otec, hoci inokedy mal úbohý pán Aimes iba „zlé držanie tela“ a „vlasy ostrihané na kanadský trávnik“.

Prežili spolu maximálnu rozprávkovú romantiku, v ktorej nechýbala zlá kráľovná, popletený kráľ, úžasná princezná, schudobnený princ, zakliata láska (ktorá spôsobila, že sa na podokennej rímse zhromažďovali vtáky a iné operené potvory) – a kliatba na konci.

„Budeš s ním nešťastná,“ podotkla údajne Geneva Bridgesová počas posledného telefonického rozhovoru s mojou matkou.

Otec sa vždy dostal do rozpakov, keď mal vysvetliť, prečo sa Georgeovi a Geneve Bridgesovcom tak veľmi nepáčil, keď na všetkých ostatných robil dobrý dojem. Gareth van Meer, narodený 25. júla 1947 v Bienne vo Švajčiarsku, nepoznal svojich rodičov (hoci tušil, že jeho otec bol skrývajúci sa nemecký vojak) a vyrastal v zürišskom sirotinci pre chlapcov, kde sa láska (Liebe) a porozumenie (Verständis) objavovali s takou pravdepodobnosťou ako pevne zomknuté skupiny (Der Ratte-Satz). Iba vďaka svojej „železnej vôli“, ktorá ho posúvala k „veľkosti“, získal štipendium na Univerzite v Lausanne, kde študoval ekonómiu, dva roky učil sociológiu na Jeffersonovej medzinárodnej škole v Kampale v Ugande, pracoval ako asistent riaditeľa pre akademické poradenstvo na Vysokej škole Diaza Gonzálesa v Manague v Nikarague a do Ameriky prišiel prvý raz v roku 1972. V roku 1978 získal titul PhD. na Fakulte politických vied J. F. Kennedyho Harvardovej univerzity obhajobou vysoko hodnotenej dizertačnej práce s názvom „Prekliatie bojovníka za slobodu: Omyly partizánskeho boja a revolúcie tretieho sveta“. Nasledujúce štyri roky učil v Cali v Kolumbii a neskôr v Káhire, zatiaľ čo vo voľnom čase robil terénny výskum na Haiti, na Kube a v rozličných afrických krajinách vrátane Zambie, Sudánu a Južnej Afriky a potom napísal knihu o územnom konflikte a zahraničnej pomoci. Po návrate do Spojených štátov sa stal profesorom politických vied Harolda H. Clarksona na Brownovej univerzite a v roku 1986 profesorom Iru F. Rosenbluma v odbore svetového poriadku na Kolumbijskej univerzite a vydal svoju prvú knihu Mocní tohto sveta (Harvard University Press 1987). V tom istom roku mu udelili šesť vyznamenaní vrátane Ceny Nelsona Mandelu Amerického inštitútu politických vied a uznávanej McNeelyho ceny medzinárodných záležitostí.

Keď sa George a Geneva Bridgesovci zo 64. východnej ulice číslo 16 zoznámili s Garethom van Meerom, neudelili mu nijakú cenu, ba ani len čestné uznanie.

„Geneva bola židovka a neznášala môj nemecký prízvuk. Pritom jej rodina pochádzala zo Sankt-Peterburgu a aj ona mala prízvuk. Sťažovala sa, že vždy, keď ma počuje, pomyslí si na Dachau. Snažil som sa potlačiť svoj nemecký prízvuk a z tohto úsilia sa zrodil môj dnešný nepoškvrnený prízvuk. Tak je to,“ vzdychol otec a mávol rukou, čo znamenalo, že k tomu nemá čo dodať. „Myslím, že som pre nich nebol dosť dobrý. Chceli ju vydať za jedného z tých pekných chlapcov s uhladeným účesom a lepšou nehnuteľnosťou, ktorí nevideli svet alebo ak áno, tak iba z okna prezidentského apartmánu v hoteli Ritz. Ale títo chlapci tvojej matke nerozumeli.“

A tak moja matka „znova vám vravím, že je od nej hriech / poslušnosť, krásu, um a šťastenu / pripútať k cudzincovi bez vlasti,“ sa zaľúbila do otcových rozprávok o mori a o súši. Zosobášili ich na matrike v Pittstowne v New Jersey za prítomnosti dvoch svedkov, ktorých vytiahli z reštaurácie reťazca Huddle House pri ceste: vodiča nákladného auta a čašníčky Peaches, ktorá nespala štyri dni a počas manželskej prísahy zívla dokopy tridsaťdvakrát (otec to počítal). V tom čase mal otec akési nezhody s konzervatívnym šéfom Katedry politických vied Kolumbijskej univerzity, ktoré vyvrcholili veľkým výbuchom zúrivosti pre článok, čo otec uverejnil vo Federal Journal of Foreign Affairs pod názvom „Ihličky s oceľovými špicami: Značková móda americkej zahraničnej pomoci“ (Zv. 45, č. 2, 1987). V polovici semestra odišiel. Presťahovali sa do Oxfordu v štáte Mississippi. Otec učil Riešenie konfliktov v treťom svete na Ole Miss, zatiaľ čo matka pracovala pre Červený kríž a začala chytať motýle.

A o päť mesiacov som sa narodila ja. Matka sa rozhodla, že mi dá meno Blue, modrá, lebo v prvom roku štúdia motýľov v Entomologickej asociácii južanských krásavíc, ktorej členky sa stretávali každý utorok večer v Prvom baptistickom kostole (spomeňme niektoré z prednášok: „Výskyt, zachovanie a trenie zadných krídel pri párení“, „Atraktívne vystavovanie vo vitrínach“), bol Cassius, ktorý mal v angličtine prívlastok „modrý“, jediným druhom motýľa, ktorý bola schopná chytiť (pozri „Leptotes cassius“, Slovník motýľov, Meld, 2001). Vyskúšala niekoľko druhov sieťok (plachtovinu, mušelín, sieťovinu), vôní (kozí list, pačuli), rôzne techniky prikrádania (proti vetru, po vetre, krížom) a rozličné švihy sieťkou (strmhlav, striešku, Lowsellovej manéver). Beatrice „Včela“ Lowsellová, predsedníčka EAJK, sa dokonca v nedeľu popoludní stretávala s Natashou a učila ju rôzne spôsoby prenasledovania motýľov (cikcakovito, nepriamo, rýchly hák, podobratie) a umenie skrývať vlastný tieň. Mame sa nič nedarilo. Plachý žltáčik, biely admirál, miestokráľ sa odpudzovali s maminou sieťkou ako dva rovnaké póly magnetu.

„Tvoja matka si povedala, že je to nejaké znamenie, preto sa rozhodla, že sa s radosťou zameria iba na modrého motýľa Leptotes Cassius. Z terénu si vždy priniesla asi päťdesiat kusov a stala sa z nej celkom dobrá odborníčka na tento druh. Pán Charles Erwin, hlavný odborník na prežitie motýľov zo Surreyského múzea hmyzu v Anglicku, človek, ktorý sa nie raz, ale štyrikrát objavil v programe Pozorujeme hmyz na BBC, jej dokonca raz zavolal, aby s ňou prebral, ako sa tento motýlí druh živí rozvitými kvetmi mesačnej fazule.“

Vždy, keď som prejavila nenávisť k svojmu menu, otec zopakoval: „Buď rada, že nechytala drsnokrídlovca brezového alebo babie brucho.“

Polícia Lafayettského okresu mu oznámila, že Natasha podľa všetkého zaspala za volantom za bieleho dňa, a on priznal, že štyri alebo päť mesiacov pred nehodou trávila celé noci nad svojimi motýľmi. Potom sa jej stávalo, že zaspala na tých najnezvyčajnejších miestach – pri sporáku, keď mu varila írsku ovsenú kašu, na vyšetrovacom ležadle, keď jej doktor Moffet počúval srdce, dokonca raz aj na pohyblivých schodoch z prízemia na prvé poschodie v nákupnom stredisku Ridgeland.

„Kázal som jej, aby toľko nepracovala,“ povedal otec. „Napokon motýle boli iba jej koníčkom. Lenže ona aj tak prebdela celé noci nad vitrínami. Dokázala byť veľmi tvrdohlavá. Keď si zobrala niečo do hlavy, keď niečomu uverila, len tak sa toho nevzdala. A pritom bola krehká ako jej motýle, pripomínala umelca, čo všetko hlboko prežíva. Byť citlivý je pekné, ale citliví ľudia v každodennom živote veľmi trpia, aspoň si to myslím. Uťahoval som si z nej, že keď niekto zotne strom v Amazonskom pralese, stúpi na mravca alebo keď vrabec vletí do sklených dverí, zabolí ju to.“

Nebyť otcových žartov a postrehov (jeho pas de deux a attitude), sotva by som si ju takto pamätala. Keď zomrela, mala som päť rokov a na rozdiel od géniov, čo sa vychvaľujú živými spomienkami na svoje narodenie („Zemetrasenie pod vodou,“ nazval tú udalosť renomovaný fyzik Johann Schweitzer. „Ohromujúce!“), moje spomienky na život v štáte Mississippi sa zasekávajú a spomaľujú ako motor.

VIZUÁLNA POMÔCKA 1.0

Otcova obľúbená fotografia je čiernobiela a pochádza z čias, keď sa ešte nepoznali, Natasha má na nej iba dvadsaťjeden rokov a je vystrojená na viktoriánsky maškarný ples (vizuálna pomôcka č. 1.0). (Fotografiu už nemám, preto som ju nahradila vlastnou kresbou podľa pamäti, ako aj inokedy, keď to bolo vhodné.) Hoci sedí v popredí, akoby sa v tej izbe, čo prekypuje „buržoáznym majetkom“, povedal by s povzdychom môj otec, topila. (Obrazy na stenách sú naozaj od Picassa.)

A aj keď pozerá takmer rovno do fotoaparátu a na tvári má elegantný, ale vľúdny výraz, nikdy nepocítim ani náznak poznania, keď hľadím na tú blondínu s výraznými lícnymi kosťami a nádhernými vlasmi. Ani sa mi táto kultivovaná žena nespája s úžasným pocitom istoty, ktorý si pamätám, hoci len matne: jej zápästie v mojej ruke, hladké ako leštené drevo, keď ma vedie do triedy s oranžovým kobercom a so zápachom lepidla, keď sa vezieme v aute a vlasy mliečnej farby jej zakrývajú skoro celé pravé ucho, iba spodok ušného lalôčika vykúka, len trošku, ako rybia plutva.

Aj deň, keď umrela, je akýsi matný a neskutočný, a hoci si myslím, že si pamätám otca, ako sedí v bielej spálni, vydáva zvláštne, tlmené zvuky do dlaní a všade cítiť peľ a vlhké listy, nie som si istá, či to nie je len vynútená spomienka, vyvolaná potrebou a „železnou vôľou“. Spomínam si, že som vyzrela z okna na miesto, kde bol zaparkovaný jej biely Plymouth, hneď vedľa kôlne na kosačku na trávu, a nevidela som nič iné, iba škvrny od oleja. A pamätám si aj to, že niekoľko dní, kým si otec usporiadal rozvrh prednášok, chodila po mňa do škôlky susedka, pekná žena v džínsach, ktorá mala ryšavé vlasy ostrihané na ježka, voňala po mydle, a keď sme s autom vošli na našu príjazdovú cestu, neotvorila dvere hneď, ale zvierala volant a šepkala, ako veľmi je jej to ľúto – nehovorila to mne, ale garážovým dverám. Potom si zapálila cigaretu a nehybne sedela, kým dym z cigarety špirálovito stúpal nahor okolo spätného zrkadla.

V pamäti sa mi vynára aj to, že náš dom, kedysi ťažkopádny a chrčiaci ako teta s reumou, pôsobil bez matky napäto a rezervovane, akoby čakal, že sa vráti a on bude môcť znovu šomrať a stonať, dovolí drevenej dlážke, aby sa škľabila pod našimi náhlivými krokmi, sieťkovým dverám, aby pri každom otvorení pleskli o rám 2,25 ráz, garnižiam, aby si odgrgli, keď cez okno vrazí dnu neokrôchaný vietor. Dom sa bez nej jednoducho na nič nesťažoval, a kým sme sa v roku 1993 s otcom nezbalili a neodišli z Oxfordu, zachoval si spôsoby zahanbeného, mlčanlivého človeka, aké si vyžadovali monotónne kázne ctihodného Montyho Howarda v novom presbyteriánskom kostole, kde ma otec vždy v nedeľu ráno vyložil z auta a potom na mňa čakal na parkovisku McDonalďs na druhej strane ulice, jedol hranolčeky a čítal The New Republic.

Hoci si nič presne nepamätáte, viete si predstaviť, ako sa vo vašej mysli vznáša 17. september 1992, keď si jedna učiteľka nevedela spomenúť na vaše meno a nakoniec vás oslovila Green, zelená. Myslela som na 17. september na Základnej škole Poea-Richardsa, keď som sa vkradla do tmavej knižnice, aby som sa naobedovala a čítala Vojnu a mier (Tolstoj, 1865 – 1869) alebo keď sme sa v noci viezli s otcom v aute a on upadol do takého absolútneho mlčania, že jeho profil vyzeral ako vyrezaný do totemového stĺpa. Civela som z okna na čierne siluety stromov, čo vyzerali ako obrúsky, a napadali mi samé hypotetické otázky. Čo keby po mňa vtedy nebol prišiel otec, ale ona, a keďže by vedela, že sedím na zadnom sedadle, snažila by sa nezaspať – stiahla by okno, aby jej lesklé vlasy viali vo vetre (pričom by sa ukázalo celé jej pravé ucho), spievala by svoju obľúbenú pieseň, „Revolution“ od Beatles, ktorú práve hrali v rádiu? A čo ak nezaspala? Čo ak úmyselne skrútila volant doprava v rýchlosti 140 kilometrov za hodinu, prerazila zábradlie a čelne narazila do radu topoľov deväť metrov od krajnice?

Otec o tom nerád rozprával.

„V to ráno mi tvoja matka prezradila, že sa plánuje zapísať do večerného kurzu s názvom Úvod do štúdia motýľov Severnej Ameriky, takže sa zbav tých neodbytných myšlienok. Natasha sa stala obeťou primnohých nocí strávených s motýľmi.“ Otec hľadel na dlážku. „Čohosi ako motýlie šialenstvo,“ potichu dodal.

Usmial sa a pozrel na mňa, stojacu vo dverách, ale oči mal ťažké, akoby si vyžadovalo priveľa sily udržať ich na mojej tvári.

„Zostaneme pri tom,“ dodal.

Table of Contents

Titulná strana

ÚVOD

PRVÁ ČASŤ

Othello

DRUHÁ ČASŤ

TRETIA ČASŤ