Linda Castillo

MODLITBA ZA MLČENÍ

Originální název: Pray for Silence

Vydáno u Minotaur Books, New York 2010

Vydala Moravská Bastei MOBA , s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2010 by Linda Castillo

Published by arrangement with St. Martin‘s Press, LL C. All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková 2015

© Moravská Bastei MOBA , s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-7050-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Mému manželu Ernestovi.

Navždy.

PODĚKOVÁNÍ

Při psaní románu představuje tvůrčí práce jen jednu část celého procesu, který musí proběhnout, aby se kniha dostala na pult. Ráda bych poděkovala mnoha zúčastněným, kteří mi pomohli dovést tuto knihu do konce. Především své agentce Nancy Yostové, které to pálí, navíc disponuje neobyčejnou obchodní obratností, nemluvě o černém smyslu pro humor. Toho všeho si velmi vážím. Děkuji také newyorskému redaktorovi Charlesi Spicerovi, jehož vybroušený instinkt a geniální redigování musí vylepšit každou knihu. Děkuji britské redaktorce Julii Crispové, která díky porozumění a ostřížímu zraku objeví vše, co mi unikne, navíc disponuje nekonečnou vášní pro kvalitní a napínavý thriller. Allison Caplinové vděčím za perfektní rozbor knihy a za to, že mi pomáhá udržet tah na bránu (což je samo o sobě práce na plný úvazek!). Děkuji Andymu Martinovi za výlet do čtyři měst v Ohiu před vydáním Slibu mlčení. Ohromně jsem si to užila a víno bylo báječné. Matthewu Shearovi a Jennifer Enderlinové díky za to, že si i přes velké vytížení našli ve Washingtonu čas na skleničku a popovídání o knihách.

Ráda bych také ze srdce poděkovala báječným lidem z Roasters Coffee a Tea Company v Amarillu – máte tu nejlepší roznáškovou službu v celém Texasu a ani netušíte, jak moc si toho cením.

Kolegyně spisovatelky a spolupachatelky, Catherine Spranglerová a Jennifer Millerová, díky za to, že jste mi vždycky byly k dispozici, když jsem to potřebovala.

V neposlední řadě bych ráda poděkovala neohrožené skupince kritiků: Jennifer Archerové, April Redmonové, Marcy McKayové a Anitě Howardové. Večery s vámi u Jenny byly produktivní a navíc ohromně zábavné. Jste prostě nejlepší!

Tři mohou udržet tajemství,

jedině pokud jsou dva z nich mrtví.

Benjamin Franklin

KAPITOLA 1

Policista Chuck „Skid“ Skidmore si říkal, že to poslední kafe už pít neměl. Nebýt nové servírky v bistru, stačilo by mu jedno. Jenže servírka byla vážně pěkná, takže nakonec proseděl celou pauzu na večeři u pultu a lil do sebe kofein jako usmrkanec limonádu. Brandy se starala, aby měl šálek pořád plný, a bavila ho štěbetáním dvacítky a bujným výstřihem.

Chodil se do bistra LaDonna najíst každý večer, přinejmenším poslední dva měsíce, co ho náčelnice přeřadila na noční směnu. Nesnášel to. Svou nadřízenou respektoval, přesto se rozhodl, že ji požádá, aby ho zapsala zpátky na denní.

Zatočil na Hogpath Road, opuštěnou asfaltku mezi lesem na severní straně a kukuřičným polem na jižní. Zastavil v odstavném pruhu, pod pneumatikami služebního vozu zakřupal štěrk. Právě vytahoval z přihrádky v palubní desce krabičku cigaret Marlboro Light, když se z vysílačky ozvalo výmluvné zapraskání.

„Tři sta dvacet čtyři. Jsi deset osm?“

Mona byla dispečerka třetí směny a jediný zdroj jeho zábavy – přinejmenším po zavírací době bistra. Nejednu noc ho zachraňovala, aby neumřel nudou.

„Dispečinku, potvrzuju.“

„Tak co, mluvil jsi s ní?“

„Potvrzuju.“

„A pozval jsi ji na rande?“

Otevřel dveře, aby to uvnitř nenačichlo kouřem, a zapálil si marlborku. „Co je ti do toho?“

„To ty o ní poslední dva měsíce v jednom kuse básníš.“

„Na mě je moc mladá.“

„A odkdy na tom záleží?“

„Blokuješ vysílačku.“

Zasmála se. „Srabe.“

Neměl se jí vůbec svěřovat, že se mu Brandy líbí. Potáhl z cigarety. „Trhni si.“

„Ty kouříš?“

Do prdele, ulevil si neslyšně.

„Říkal jsi, že přestaneš.“

„Říkal jsem, že buď přestanu pít, nebo kouřit. Rozhodně ne obojí ve stejným týdnu.“ Nasál kouř do plic. „Zvlášť když teď musím trčet na noční.“

„Možná je šéfka pořád naštvaná kvůli tomu, jak jsi zacházel s tou paní.“

„Zacházel jsem s ní normálně. Ta stará koza byla zlitá jako dělo.“

„Bylo jí dvaašedesát…“

„A byla úplně nahá.“

Mona se zasmála. „Vždycky slízneš smetanu.“

„Vůbec mi to nepřipomínej, pohled na její vrásčitej zadek mě poznamenal na celej život.“ Vzdychl. Močový měchýř mu připomněl, proč původně zastavil. „Potřebuju se vychcat.“

„Mně to hlásit nemusíš.“ S tím se odpojila.

Skid se zašklebil a vystoupil z vozu. Obešel kapotu a otočil se do příkopu. Cvrčci umlkli, suché kukuřičné stvoly šelestily v mírném vánku. Žluté světlo úplňku ozařovalo vysoké silo za nimi a střechu stodoly amišské farmy. Rozhostilo se takové ticho, že bylo slyšet žabí kakofonii od potoka, který tekl o čtyři sta metrů dál. Skid si ulevil a snažil se přitom nemyslet na dlouhou noc, kterou má před sebou. Určitě si musí s náčelnicí promluvit. Vrátit se na denní směny. Už měl těch upířích hodin plné zuby.

Právě když si zapínal poklopec, ozval se v dálce nějaký zvuk. Nejdřív si myslel, že to jen bučí kráva, která volá své tele. Nebo možná auto porazilo psa. Záhy se však zvuk opakoval a Skidovi došlo, že jde o něco jiného. Lidský výkřik. Zadíval se přes kukuřičné pole a cítil, jak se mu zježily chloupky na zátylku.

Položil ruku na osmatřicítku, kterou měl v pouzdře u boku. Přelétl pohledem pole, jehož ševelení připomínalo šepot a tiché vzdechy. Z dalšího výkřiku ho zamrazilo. „Co to sakra je?“

Otevřel dveře vozu, natáhl se dovnitř a zapnul sirénu. Nechal ji několikrát zahoukat. Zmáčkl mikrofon na klopě uniformy. „Mono, jsem venku u farmy Plankových. Mám tu deset osmdesát osm.“ Policejní oddělení v Painters Millu používalo desítkový kódovací systém. Například kód 10-88 označoval podezřelou aktivitu.

„Co se děje?“

„Nějakej magor tu řve jak o život.“

„To je divné.“ Mona se odmlčela. „Kdo to je?“

„Nevím, ale podle mě to vychází z domu. Půjdu to prověřit.“

„Rozumím.“

Nasedl do vozu a zatočil na dlouhou štěrkovou cestu, která vedla k domu. Plankovi patřili k amišům. Obecně byli amišové pokojní a drželi se stranou. Obvykle vstávali před východem slunce a uléhali dřív, než většina ostatních lidí dojedla večeři. Skidovi nešlo do hlavy, že by někdo z nich byl vzhůru v tuhle noční hodinu a tropil povyk. Buďto se nějaký mladík během rumspringy pořádně namazal, nebo se něco stalo.

Někde v půli cesty se náhle ze tmy vyřítila postava. Skid dupl na brzdu. Stočil volant a minul toho člověka jen o pár centimetrů. „Do prdele!“

Muž se vrhl na kapotu, oči navrch hlavy. Skid ho nepoznával, podle plnovousu a plochého klobouku však šlo o amiše. Skid posunul volící páku do pozice pro parkování a s rukou na osmatřicítce vystoupil. „Co to, krucinál, děláte? Málem jsem vás srazil.“

Muž lapal po dechu a třásl se. Ve světle měsíce bylo vidět, jak se mu tváře i v chladné říjnové noci lesknou potem. Možná je zfetovaný, napadlo Skida.

„Mein Gott!“

Skid sice pensylvánské němčině, jíž amišové mluvili, nerozuměl, přesto poznal, že je ten člověk k smrti vyděšený. Netušil, co se děje, ale rozhodně neměl v úmyslu nechat k sobě toho nebezpečně vyhlížejícího chlapa přiblížit. Klidně by mohl být sjetý crackem a ozbrojený mačetou.

„Zůstaňte stát. Dejte ruce tak, abych na ně viděl.“

Amiš zvedl ruce vzhůru. Skid stál tři metry od něj, přesto mu neušlo, že se muž celý třese. Hrudník se mu prudce zvedal. Na tvářích se mu neleskl pot, ale slzy.

„Jak se jmenujete?“

„Reuben Zimmerman,“ vypravil ze sebe.

Upřel na něj oči a Skid v nich spatřil strach a paniku. Pohyboval ústy, ale nevyšlo z nich jediné slovo.

„Musíte se uklidnit, pane. Povězte mi, co se stalo.“

Zimmerman ukázal na farmu a ruka se mu chvěla jako osika. „Amos Plank. Děti. Je tam krev. Jsou mrtví!“

Nejspíš se pomátl. „Kolik lidí?“

„Nevím. Viděl jsem… Amose a chlapce. Na podlaze. Mrtvé. Utekl jsem.“

„Nevšiml jste si nikoho dalšího?“

„Ne.“

Skid zalétl pohledem k setmělé farmě. Všude vládlo ticho a klid. V oknech se nesvítilo. Nikde žádný pohyb. Zapnul klopový mikrofon.

„Mono, mám tu možná deset šestnáctku.“ Kód 10-16 označoval domácí násilí. „Jdu to obhlédnout.“

„Jsi pořád u Plankových?“

„Potvrzuju.“

„Mám zavolat úřad šerifa, aby někoho poslali?“

„Nejdřív se tam podívám. Mohla bys mezitím prověřit LEADS, jestli tam není Reuben Zimmerman?“ LEADS byla policejní databáze, obsahující mimo jiné i informace o hledaných osobách.

„Rozumím.“ Ozvalo se cvakání kláves. „Buď opatrný, ano?“

„To si piš.“

Skid se chtěl dostat na místo co nejdřív. Přistoupil k amišovi. „Otočte se a položte ruce na střechu auta.“

Zimmerman se zatvářil ohromeně. „Já přece nic neudělal.“

„Je to standardní postup. Prohledám vás. Ta pouta slouží pro mou i vaši ochranu.“

Jako by si muž uvědomil, že nemá na vybranou, otočil se a položil dlaně na střechu. Skid ho rychle prohmatal, zkontroloval mu kapsy, ponožky, dokonce i rozkrok. Pak mu nasadil pouta.

„Co tady teď, v noci, děláte?“

„Pomáhám s dojením. Práce nám začíná ve čtyři ráno.“

„A já myslel, jak mám hroznou směnu.“

Amiš nechápavě zamžikal.

„To nic.“ Skid otevřel dveře vozu a postrčil muže na zadní sedadlo. „Pojedeme.“

Nasedl za volant, nastartoval a zamířil k domu. Ve zpětném zrcátku se v červené záři zadních světel zvedal prach. Před ním se rýsoval obrys velké stodoly a sila proti blednoucí obloze. Tahle téměř pohlednicová farma byla poslední místo, kde by Skid očekával nějaké problémy. V Painters Millu žil čtyři roky. Kromě několika drobných incidentů – jako když chytili dva mladíky, kteří závodili v bryčkách na hlavní ulici –, byli amišové téměř dokonalí občané. Jenže Skid už dělal policistu dost dlouho, aby věděl, že každé pravidlo má svou výjimku.

Zaparkoval za bryčkou a světla hlídkového vozu se odrazila od značky pro pomalý dopravní prostředek umístěné vzadu. Po pravé straně stál dům. Nezdálo se, že by byl uvnitř někdo vzhůru.

Skid se otočil na Zimmermana. „Jak jste se dostal dovnitř?“

„Zadní vchod jsou odemčený,“ odpověděl muž.

Skid popadl svítilnu Maglite a vystoupil z vozu. Vytáhl z pouzdra osmatřicítku a vykročil. Vystoupil na schod u hlavních dveří a baterkou do nich zabušil.

„Tady policie,“ zavolal. „Otevřete.“

Vzápětí si všiml tmavé skvrny na zárubni. Namířil na ni kužel světla. Vypadalo to jako krev. Otisk dlaně. Posvítil si na betonovou podlahu verandy. Další krev. Černé kapky lesknoucí se ve světle měsíce. Krvavé stopy vedoucí po schodech na chodník ke stodole.

„Do hajzlu.“ Skid vzal za kliku a otevřel. S bušícím srdcem vstoupil do kuchyně. Cítil příliv adrenalinu. Nervy se mu pod kůží rozžhavily jako topné dráty.

„Policie!“ zavolal znovu. „Pane Planku? Paní Planková?“

Dům byl němý a tmavý jako film noir ze dvacátých let. Skid zatoužil po vypínači. Proč musejí mít ti zatracení amišové averzi vůči moderním vymoženostem? Jeho oči pomalu uvykaly přítmí. Oknem nad dřezem dovnitř dopadalo šedavé světlo měsíce, odhalovalo prosté dřevěné skříňky a stůl s lavicí, prostřený modro-bíle kostkovaným ubrusem. V jeho rohu stála tmavá vychladlá lucerna.

„Haló? Tady policie. Je někdo doma?“ Někde v polovině kuchyně zaregistroval nepříjemný zápach. Žádné zkažené potraviny, odpadky nebo domácí mazlíčci. Připomínalo to spíš zápach z odpadního kanálu v koupelně.

Skid vstoupil do obývacího pokoje. Zápach tu byl výraznější, prostupoval úplně všechno. Kužel světla dopadl na tělo. Skida zamrazilo. Na zemi ležel amiš v modré pracovní košili a kalhotách se šlemi, tváří v kaluži krve velké jako talíř.

„Kurva!“

Skid se nedokázal odvrátit. Mrtvý muž měl vzadu na temeni strašlivou ránu. Krev mu stékala z levého ucha do plnovousu a odtud do kaluže na zemi. Ústa měl otevřená, krvavý jazyk z nich trčel jako nějaký vypasený slimák.

Skid zadoufal, že se Zimmerman pletl alespoň v počtu obětí. Že ostatní hromady na podlaze jsou jen haldy oblečení na zašití nebo třeba pytle s krmivem, které někdo přinesl ze stodoly. Když na ně však posvítil, zjistil, že jde skutečně o další dvě těla. Mladík v tmavých kalhotách se šlemi. Malý rusovlasý chlapec obklopený takovým množstvím krve, že se do jeho drobného těla snad ani nemohla vejít. Oba měli prostřelenou hlavu. Ruce spoutané za zády. Skid ani nemusel ověřovat, jestli jsou mrtví.

Dělal policistu deset let, nejprve v An Arboru v Michiganu, teď v Painters Millu. S mrtvolami už se setkal mnohokrát. Dopravní nehody. Přestřelky. Pobodání. Přesto ho nic nepřipravilo na tuto chvíli.

„Kristepane.“ Zašmátral po mikrofonu, překvapený, že se mu třese ruka. „Mono, jsem u Plankových, deset dvacet tři. Zavolej náčelnici. Řekni jí, že došlo k trestnýmu činu. Střelba, několik obětí. Všichni mrtví.“ Hlas se mu zadrhl. „Sakra.“

„Potřebuješ sanitku?“

Rozhlédl se po nevidoucích očích a moři krve. Toho obrázku se hned tak nezbaví. „Jenom koronera, Mono. Těmhle už nikdo nepomůže.“

KAPITOLA 2

Zvonění telefonu na nočním stolku mě zastihne v tom podivném stavu mezi bdělostí a dřímotou. Když jsem se naposledy dívala na budík, bylo po třetí ráno. Teď na něm svítí červené čtyři třicet. Mám štěstí, že jsem stihla aspoň hodinu a půl spánku.

„Burkholderová,“ ohlásím se.

„Tady Mona. Podle Skida se střílelo na farmě Plankových.“

To mě definitivně probere. „Je někdo zraněný?“ Představím si nehodu. Někdo si prostřelil nohu, když si čistil pušku.

„Prý je tam hned několik obětí. Vraždy.“

Několik obětí. Vraždy.

Na okamžik si myslím, že jsem špatně rozuměla. Pak mi začne fungovat mozek. Vstanu. „Má toho střelce?“

„Nevím. Skid je z toho podle všeho dost vedle.“

Můj malý policejní oddíl tvoří čtyři policisté na plný úvazek. Skid patří k nejzkušenějším. Není to přecitlivělý typ a hned tak něco ho nerozhází, takže to musí být zlé. „Pošli tam sanitku, ano?“

„Jasně. Taky jsem zavolala doktoru Coblentzovi.“

„Dobře.“ Doktor Ludwig Coblentz je místní pediatr, který zároveň zastává úlohu okresního koronera. „Tak mu vyřiď, že se s ním sejdu na místě.“

V hlavě se mi rojí možné scénáře. Dojdu ke skříni a strhnu z ramínka uniformu. Plankovi jsou amišové. Vím, že amišské rodiny mívají často v domácnosti pušku na lov nebo porážku dobytka. Jejich společenství je mírumilovné a pokojné. K násilí mezi nimi dochází jen velmi vzácně. Nemůžu se vyrovnat s tím, že je na místě hned několik obětí. Snad protože to jasně dokazuje, že o žádnou nehodu nešlo.

Painters Mill je malé město v srdci zemědělského venkova v Ohiu. Zhruba třetinu z pěti tisíc tří set zdejších obyvatel tvoří amišové. I já se před více než třiceti lety narodila v tomhle městečku jako amiš. Přestože však osmdesát procent amišských dětí vstoupí v osmnácti k amišské církvi, já patřila k té menšině, která se pokřtít nenechala. Ale kořeny sahají hluboko, zvlášť když je člověk amiš, a právě ty kořeny mě přivedly zpátky.

Funkci policejní náčelnice zastávám téměř tři roky. Je to dobrá práce. Painters Mill je dobré místo. Zdravé město, stvořené pro rodinný život. Ráda bych věřila, že tu k žádným zločinům prostě nedochází, ze zkušenosti však vím, že ani malá idylická městečka nejsou imunní vůči násilí.

Znám většinu místních rodin, amiše i „Angličany“, jak amišové ostatním říkají. Mluvím plynně pensylvánskou němčinou, kterou používají. Ačkoli už nežiji podle Gelassenheitu, základních pilířů amišských hodnot, jejich kultury si vážím. Je to úcta pramenící z porozumění nejen lidem, ale i prostému životu jako takovému a náboženství, které je spojuje.

Cestou k farmě si uvědomím, že toho o Bonnie a Amosovi Plankových vlastně moc nevím. Zapátrám v paměti a vybavím si, že tu byli noví, přistěhovali se z lancasterského okresu zhruba před rokem. Mají několik dětí a provozují malou mlékárnu. Když zahnu na štěrkovou cestu, zkouším si představit, jaké problémy je asi z Pensylvánie pronásledovaly až sem.

Skidův hlídkový vůz parkuje za bryčkou. Na dům i hospodářské budovy dopadá červené a modré světlo policejního majáku, celá ta scéna vypadá jako z nějakého šíleného rockového klipu. Popadnu svítilnu, vystoupím, tasím revolver ráže třicet osm a zamířím k zadním dveřím. V půli cesty si ve světle baterky všimnu krvavého otisku dlaně na zárubni. Vzápětí zaregistruji lesklé černé kapky na betonové podlaze verandy a chodníku. Otřesu se. Otevřu dveře a vejdu do velké kuchyně.

Měsíční světlo, které dovnitř dopadá oknem nad dřezem, nestačí, aby bylo pořádně vidět. „Skide!“ zavolám.

„Tady!“

Pustím se přes kuchyň a do nosu mě uhodí pach krve. Projdu do vedlejší místnosti. Jako první vidím bledě žluté světlo Skidovy svítilny. Stojíme ve velkém pokoji se dvěma vysokými úzkými okny. Opíšu svítilnou kruh. „Co se tu stalo?“

Než dopovím, dotkne se kužel světla prvního těla. Muž, amiš, středního věku, tváří dolů uprostřed pokoje.

„Jsou tu ještě další dva.“ Skidův hlas jako by ke mně doléhal odněkud z dálky.

Mám obavu, že se mi roztřese ruka, když přejíždím světlem po podlaze, ale udržím ji pevnou i při pohledu na další dvě těla. Když si uvědomím, že jde o děti, zatmí se mi před očima. Prvnímu může být kolem patnácti. Vyčouhlé paže a nohy. Špatně ostříhaný. Leží na břiše, v seprané pracovní košili a kalhotách, které mu jsou kvůli rychlému růstu trochu kratší. Ruce má svázané za zády. Temeno zčernalé zasychající krví.

O kus dál leží na boku v moři krve malý chlapec. Část jí nasákla do ručně vyráběného koberce. Hocha odhaduji na devět nebo deset let. Na sobě má noční košili. I on má ruce svázané za zády. Chodidla má špinavá, ještě před pár hodinami pobíhal bezstarostně a bosky po domě. Zastřené oči v jeho bledé oválné tváři jako by se dívaly přímo na mě. Vidím krev na tváři a pochopím, že kulka pronikla ústy, roztrhla mu rty a vyrazila několik zubů.

Je to neskutečný výjev a mně chvíli trvá, než se dokážu vzchopit. Šok se do mě opře jako náraz beranidlem, ochromí mi mozek. Mrtvé děti, myslím si. V prsou cítím sílící zlost. Nutkání běžet k nim, poskytnout jim první pomoc, pokusit se je zachránit je silné. Vím však, že jsou mrtví. Nesmím poškodit místo činu.

Sklouznu světlem baterky zpátky k dospělému. V jeho temeni zeje díra o velikosti pěsti. Ve vlasech vidím úlomky kostí, kousky mozkové tkáně a krev. Tudy kulka vyšla, napadne mě a uvědomím si, že ho střelili zepředu.

„Ověřil sis, jestli není někdo z nich naživu?“ slyším se ptát.

Skidův obrys se tyčí proti oknu. Ačkoli je uvnitř téměř naprostá tma, vidím, jak vrtí hlavou. „Zkontroloval jsem jim puls. Byli mrtví, už když jsem přišel.“

Rozhlédnu se a dojde mi, že ten hajzl, co tohle udělal, může být pořád v domě. „Prohledal jsi to tu?“

„Ještě ne.“

Zmáčknu vysílačku. „Tady dvě stě třicet pět. Mono, mám tu deset dvacet trojku.“

„Co se tam stalo?“

„Musíš zavolat Glockovi a Gurčákovi. Ať sem přijedou, deset osmnáct.“

„Rozumím.“

„A zavolej jim na mobil pro případ, že by nějaký nespavec odposlouchával vysílačku. Řekni Glockovi, ať s sebou vezme generátor a pracovní světla, ano?“

„Dobře.“

Podívám se na Skida. „Zkontrolujeme zbytek domu.“

Zamířím na chodbu. Skida slyším za sebou, kryje mi záda. Tiše jdeme po dubové podlaze k ložnicím. Přemítám, jestli jsou tu další oběti. Jestli někdo přežil. Co za zrůdu dokáže zabít nevinné děti…

Dojdu do koupelny a otevřu si nohou. S osmatřicítkou před sebou vejdu, skrčím se a mávnu po místnosti kuželem světla. Vidím staromódní vanu na nožičkách. Okno, zavřené a zajištěné. Porcelánové umyvadlo. Prohlédnu vanu. „Čistý vzduch.“

Otočím se. Skid pokračuje chodbou. Tentokrát jdu jako druhá a hlídám záda jemu. Vpadne do prvního pokoje. Držím se hned za ním, smysly nastražené. Uvnitř jsou dvě dvoupostele. Dvě zavřená okna. Prádelník. V koutě pohozené brusle. Skid posune ruku se zbraní a otevře šatnu. Nahlédnu dovnitř, ale je tam prázdno. Vrátím se k posteli, kleknu si a podívám se pod ni.

„Nikdo tu není,“ konstatuje Skid.

„Podíváme se nahoru.“

„Je tu sklep?“ zeptá se.

„Nevím. Možná.“

Trvá nám deset minut, než prohlédneme zbytek domu, tedy sklep, ložnice v patře a malou půdu. Se Skidem se dobře spolupracuje. Důvěřuji jeho policejním instinktům, jsme dobrý tým. Nakonec jsme ale jen plýtvali energií. Dům je prázdný.

Skončíme v obývacím pokoji. Chvíli oba mlčíme. Nedíváme se na těla a já cítím, že se oba pokoušíme nějak vyrovnat s chladnou krutostí zločinu.

„Co se podle vás stalo?“ nadhodí Skid po chvíli.

„Těžko říct.“ Zadívám se na mrtvého chlapce u svých nohou. Tak malý a nevinný. Pohlédnu na otce a poprvé si uvědomím, že nemá svázané ruce. Jako policistka vím, že věci nejsou vždycky takové, jaké se na první pohled zdají. Když člověk přijde na místo činu, je nebezpečné dělat ukvapené závěry, proto se tomu snažím vyhnout. Ale když se dívám na toho mrtvého muže, napadne mě jen: Proč nemáš taky svázané ruce?

„Našel jsi zbraň?“ chci vědět.

„Tamhle je puška.“

Sleduju, kam míří svítilnou. Zpod mužovy pravé ruky vyčnívá modrá hlaveň poloautomatické pušky. „Vypadá to na berettu.“

„Netušil jsem, že mají amišové zbraně.“

„Většinou ne, zvlášť ne poloautomatické,“ odtuším. „Jen pušky k lovu.“

„Nemá svázané ruce,“ poznamená Skid.

„Vypadá to, že má hlavu prostřelenou zepředu.“

Skid se na mě podívá. „Myslíte, že to udělal on?“

Nechci vzít na vědomí ošklivé podezření, které ve mně hlodá. Že se ten muž přestal ovládat, zabil své dva syny a pak zbraň otočil proti sobě. Ten scénář se staví proti všemu, co je amišům drahé. Vím, platí to jen všeobecně. Přesto dojde ve společenství amišů k vraždě jen velmi zřídka. Stejně jako k sebevraždě. Je to jediný neodpustitelný hřích.

„Nevím.“ Rozhlédnu se. „Nějaké stopy po matce?“

„Ne.“

„Podle mě mají další děti,“ říkám. „Děvčata.“ Vybavím si krvavý otisk na zadní verandě. Drtí mě možné scénáře, které mě napadají. „Jdeme prohlédnout dvůr a hospodářské budovy.“

V nejlepším případě najdeme matku a děvčata někde ukryté, vyděšené, ale živé. Svírající se žaludek namítá, že je to hodně optimistická varianta.

Aniž bychom vrátili zbraně do pouzdra, projdeme kuchyní a ven zadními dveřmi. Zastavíme se u krvavého otisku.

„Mohl by patřit ženě,“ konstatuje Skid.

„Nebo většímu dítěti.“ Jestli mě paměť neklame, obě děvčata jsou v pubertě.

Světlo Skidovy svítilny ozáří kapky krve a jednu krvavou šlápotu na betonu. „Vypadá to, že z domu někdo utekl.“

„Ke stodole.“

Tady venku se zdá měsíční světlo nepřístojně jasné. Jdu po chodníku se stínem v patách. Zhruba po deseti metrech spatřím tělo. Žena v prostých šatech, zástěře a bílém čepci. Leží v trávě tváří dolů. Z míry mě vyvede až pohled na mrtvé dítě v její náruči.

„Kristepane.“ Skid si přejede rukou po obličeji. „Mimino.“

Našedlá pleť a skelný pohled jasně říkají, že jsou žena i dítě mrtvé. Krev přilnula k trávě jako rozlitý motorový olej. V látce mezi ženinými lopatkami vidím díru o velikosti koruny. „Kulka zřejmě prošla skrze ni i dítě.“

„Střelili ji do zad.“

„Když utíkala.“

„Kurva, kdo udělá něco takovýho?“

„Zrůda.“ Doufám, že na mě není znát, co se ve mně děje. Ukážu na stodolu. „Doufejme, že tu zůstal naživu někdo, kdo nám všechno poví.“

Stodola je velká stavba s kamennými základy a rezavou plechovou střechou. Vížka s větrnou korouhví trčí do noční oblohy. O něco níž nás sleduje šest malých oken jako staré smutné oči. Stejně jako většina stodol v okolí bude i téhle přes sto let.

Jdeme se Skidem mlčky po chodníku. Sbor cvrčků zní nepřístojně hlasitě, ale možná mi to tak jen připadá, protože mám nastražené všechny smysly. Někde opodál zaslechnu bučení dobytka. Mám za sebou několik let časného dojení za úsvitu a vím, že mají zvířata plná vemena. Čekají, až je někdo podojí.

Dostanu se ke stodole jako první, znovu si otevírám nohou. „Snaž se ničeho nedotýkat,“ zašeptám.

Panty zavržou a vrata se otevřou. Ven se vyvalí zemitý pach zvířat, sena a hnoje. Ve stodole vládne neproniknutelná tma. Se svítilnou v levé ruce a zbraní v pravé vstoupím dovnitř a rychle se rozhlédnu. Za zády mám Skida, jeho světlo pročesává prostor nalevo. Slyším, jak zrychleně dýchá.

„Tady policie!“ zvolám. „Dejte ruce nad hlavu a vyjděte ven! Hned!“

Postupujeme do útrob stodoly. Buší mi ve spáncích tak, že kdyby se nás někdo pokusil přepadnout, neslyšela bych ho. Když se přede mnou něco pohne, málem vyskočím z kůže. Napřímím paži se zbraní a položím prst na spoušť. Vzápětí si uvědomím, že je to zhruba deset jerseyských krav, které čekají na krmení a dojení.

„Jsem ráda, že jsem nezastřelila krávu,“ ulevím si.

„Světlo by se vážně hodilo.“

„Někde tu nejspíš bude lucerna.“

Nalevo vidím stání pro zvířata. Přímo před sebou mám mlékárnu, cítím typický pach zkyslého mléka. Z podlahy z cihel a betonu se zvedají sloupy a sušáky na seno. Mnozí amišové začali používat moderní dojicí přístroje poháněné naftovými nebo benzinovými generátory, tady nic podobného nemají. Plankovi dojili ručně.

Otočím se na Skida a ukážu mu doleva. Sama zamířím doprava, vejdu do široké chodby s tvrdou hliněnou podlahou. Před sebou mám prostorné skladiště. Všimnu si pluhu s radlicemi. Bryčky na zvedáku, které chybí jedno kolo. Pod měsícem zalitým oknem stojí rozmetadlo hnoje ze dřeva a oceli pokryté vrstvičkou prachu. Vpravo si všimnu dalších dveří. Jsou zavřené. Nacházejí se v blízkosti maštale a skladiště nářadí. Mohlo by jít o sedlovnu, kde se skladují postroje pro koně, pomůcky k péči o zvířata, ohlávky a veterinární přípravky. Protože v chodbě nezaznamenám žádný pohyb, přejdu ke dveřím, vezmu za kliku a otevřu.

Baterkou si posvítím do prostorné místnosti s nahrubo omítnutými zdmi a podlahou z dřevěných prken. Vysoké stropy podpírají trámy silné jako člověk v pase. Když zahlédnu dívku, projede mnou vlna adrenalinu. Instinktivně zvednu zbraň. Na první pohled se zdá, že stojí s rukama rozpaženýma nad hlavou. Pak si všimnu, že má ruce přivázané k trámu nad sebou.

Na okamžik jsem v šoku, nedokážu promluvit, pohnout se, myslet. Pak se ve mně ozvou policejní instinkty a naplno na mě dolehnou děsivé podrobnosti toho, co vidím. Obětí je mladá dívka. Nahá až na kapp, amišský čepec, bezvládně visí z trámu. Hlavu má sklopenou, bradu na hrudi. Všímám si zaschlé krve, která jí stékala mezi ňadry dolů na břicho. Kolena má pokrčená, ale provaz ji drží vzpřímeně.

„Proboha,“ slyším se vydechnout.

Posunu svítilnu, abych viděla i zbytek místnosti. Vzápětí se zajíknu. Spatřím druhou oběť. Další dívka, o něco starší. I ona je kromě čepce nahá. A jako ta první visí z trámu.

Za svou policejní kariéru jsem se setkala se smrtí víckrát, než bych chtěla počítat. Viděla jsem strašné dopravní nehody. Smrt z přirozených příčin, po infarktu nebo mrtvici. Jen přede dvěma měsíci utonutí u Mlynářova rybníku. Viděla jsem vraždy ve všech možných podobách. Ale nikdy jsem si na to nezvykla.

Ruce se mi třesou, když sahám po vysílačce na klopě. „Skide… mám tu další dvě.“

„Kde jsi?“

„V sedlovně. Na konci té chodby.“

„Jdu za tebou.“

Přejedu paprskem světla po nejbližší oběti. Cítím pach krve. Temný a kovový, prodchnutý metanem. Přistoupím blíž. Nejsem zvlášť přecitlivělá, přesto se mi zvedá žaludek. Nedokážu si představit, co se tu odehrálo. A rozhodně nechci myslet na to, jakou hrůzu musely tyhle dívky vytrpět.

„No nazdar.“

Při zvuku Skidova hlasu málem upustím svítilnu. Otočím se. Stojí ve dveřích. V pravačce třímá revolver, v levé svítilnu. Upírá oči na dvě těla.

„Kristepane.“ Vstoupí do místnosti, stěží šeptá. „Co se tu, sakra, stalo?“

Skida obvykle nic nerozhází. Je arogantní, bystrý, se smyslem pro suchý humor. Věci, se kterými policisté přicházejí často do styku, ho nikdy nevyváděly z míry. Když však vidí ta jatka před námi, maska srdnatosti mu spadne z tváře. Jeho výraz odráží stejné zděšení a ohromení, jaké cítím i já.

Popojde ke mně.

„Pozor na otisky bot,“ upozorním ho.

Svítí na prkennou podlahu, mávne baterkou doleva, doprava. Můj paprsek zalije bližší tělo a děsivě je osvítí. Trup, ruce i nohy mrtvé dívky hyzdí desítky pohmožděnin, modřin a šrámů. Na některých místech je kůže zarudlá. Jinde téměř černá. Musela se pozvracet. Cítím nakyslý pach zvratků.

„Mám tu jeden otisk,“ zavolá Skid.

„Označ ho.“ Nespouštím oči z mrtvé dívky. „Vypadá to, že je mučili.“

„Někdo je přivázal nahoru a pak se na nich vyřádil,“ přikývne Skid po chvíli.

Znovu sklopí svítilnu a já si v tom momentě všimnu dvou malých skvrn v prachu na zemi. „Co je tohle?“

Dřepnu si k nim. Po bližším prozkoumání zjišťuji, že jsou dokonce tři. Připomínají odřeniny. Kdybych je propojila, vznikl by dokonalý trojúhelník.

„Co to kruci je?“ sykne Skid překvapeně.

„Označ to, ano?“

„Jasně.“

„A hledej další otisky.“

„Budu.“

Posvítím do místnosti. Pár metrů od místa, kde stojíme, leží na ponku vyrovnaná propanová pochodeň, dřevěná pálka, nůž od krve a zhruba třicet centimetrů dlouhý nástroj podobný bodáku. Takové věci u amišů ve stodole nenajdete. Vím, že je tu zanechal pachatel.

„Možná z těch… nástrojů dokážeme sejmout otisky.“

„Jo.“ Skid posvítí stejným směrem a znechuceně si odfrkne. „Jak to někdo může udělat? Proboha, dvěma amišským holkám?“

Na to nemám odpověď. Vůbec nevím, co říct. Chvíli slyšíme jen bučení krav a cvrčky zvenčí.

„Myslíš, že to udělal ten otec?“ zeptá se nakonec Skid.

Zní to pochybovačně a já zavrtím hlavou, protože si to nedokážu představit. „Nevím.“

Posvítí na oběť blíž k nám. „Zastřelili je? Ubodali?“

Zhluboka se nadechnu a namířím na ni svítilnu. Vidím bledou kůži potřísněnou krví. Paprsek světla se zastaví pod pupkem, kde zeje tmavá díra.

„Co to má bejt?“ ozve se Skid.

„Práce nožem?“ Mluvím vyrovnaně, ale pruh světla z mé svítilny se chvěje, přemáhá mě nevolnost.

„Vypadá to, jako by ji někdo vykuchal.“

Spustím světlo níž. Hodně krve. Sražené v pubickém ochlupení. Tmavé potůčky, které jí stékaly po vnitřní straně nohou. Hledám stopu po kulce, ale nevidím nic. Přemítám, jestli byla živá, když jí tohle dělali.

Při té představě se mi udělá zle. Ta hrůza mě tak zasáhne, že chvíli nedokážu popadnout dech. Hned tak něco mě nerozpláče, přesto cítím, jak mi vyhrkly slzy.

„Náčelníku? Není vám nic?“

Unikne mi zvuk, který nepoznávám. Odráží nápor emocí, které se ve mně vzedmuly. Celou minutu neodpovím. Když konečně dokážu promluvit, hlas už se mi nechvěje. „Zavolej znovu Glockovi a Gurčákovi. Že na ta světla a generátor bylo včera pozdě.“

„Provedu.“

„Řekni Moně, aby uvědomila úřad šerifa, vysvětlila jim, o co tu jde, ať sem pošlou hlídky. A ať sem pošle taky T. J. Dokud nezjistíme, co se tu stalo, musíme předpokládat, že je někde venku chladnokrevná zrůda se zbraní.“

Zatímco mluví do vysílačky, dívám se na ty dvě mrtvé dívky a cítím na ramenou zdrcující tíhu zodpovědnosti. Slyšela jsem starší policisty mluvit o případech, které jim změnily život. Pronásledují policistu ještě dlouho poté, co byly uzavřeny. I já už takové měla. Případy, které mě zásadně ovlivnily. Změnily způsob, jak pohlížím na lidi. Jak vnímám svou práci policisty. Jak vnímám sama sebe.

Stojím tu obklopená zápachem smrti a vím, že tenhle bude přesně takový. Vybere si svou daň. Nejen na mně, ale i na tomhle městě, které mám ráda, a komunitě, která už viděla násilí víc než dost.

Konec ukázky

Table of Contents

PODĚKOVÁNÍ

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2