Michael Robotham

V PODEZŘENÍ

Originální název: The Suspect

Vydáno u Sphere, Londýn 2011

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Michael Robotham 2004

The moral right of the author has been asserted.

All characters and events in this publication, other than those

clearly in the public domain, are fictitious and any resemblance

to real persons, living or dead, is purely coincidental.

All rights reserved.

Translation © Alexandr Neuman 2015

Foto na obálce © Alena Gratiasová 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6723-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Čtyřem ženám mého života:

Vivien, Alexandře, Charlotte a Isabelle

PODĚKOVÁNÍ

Za rady, moudrost a rozvážnost děkuji Marku Lucasovi a také celému týmu v LAW. Za to, že ve mne uvěřila mnohem dřív než ostatní, děkuji Ursule Mackenziové a dále také těm, kdo šli do toho rizika s ní.

Za pohostinnost a přátelství děkuji Elspeth Reesové, Jonathanu Margolisovi a Martynu Foresterovi – třem z těch mnoha přátel a rodinných příslušníků, kteří ochotně zodpovídali mé dotazy, naslouchali mým příběhům a doprovázeli mě na cestě.

A nakonec děkuji za lásku a podporu Vivien, která musela žít se všemi mými postavami a sdílet moje bezesné noci. Žena menšího formátu by spala v pokoji pro hosty.

KNIHA PRVNÍ

„To jsem udělal já,“ říká má paměť. „To jsem nemohl udělat já,“ říká má hrdost a zůstává neoblomná. Nakonec – paměť ustoupí.

Friedrich Nietzsche

Mimo dobro a zlo

1

Když vyhlédnete ze šikmé břidlicové střechy Královské Marsdenovy nemocnice mezi komíny a televizní antény, uvidíte jen další komíny a televizní antény. Vypadá to tam jako v té scéně z filmu Mary Poppins, kde všichni ti kominíci tančí na střechách a víří košťaty.

Vidím odsud kupoli Royal Albert Hall. Za jasného dne bych pravděpodobně dohlédl až k Hampstead Heath, i když pochybuji, že londýnský vzduch bude kdy tak průzračný.

„Parádní výhled,“ říkám a ohlížím se na teenagera choulícího se asi o tři metry dál vpravo vedle mě. Jmenuje se Malcolm a dneska je mu sedmnáct. Je vysoký, hubený, a když se na mě dívá, jeho tmavé oči těkají sem tam. Kůži má bílou jako křídový papír. Má na sobě pyžamo a vlněnou čepici, aby zakryl holou hlavu. Chemoterapie je krutý kadeřník.

Jsou tři stupně nad nulou, ale ledový vítr tlačí teplotu dolů. Prsty rukou už mám prokřehlé a ty na nohou tak tak cítím, přestože vězí v ponožkách a botách. Malcolm je bosý.

Kdyby chtěl skočit dolů nebo spadl, nestačím ho zachytit. I kdybych se natáhl a chytil se okapu, pořád by mi chyběly skoro dva metry, abych na něj dosáhl. A on to ví. Všechno si propočítal. Podle jeho onkologa má Malcolm výjimečné IQ. Hraje na housle a mluví pěti jazyky – ani jedním z nich ale nekomunikuje se mnou.

Národní zdravotní služba má celou kupu pokynů, jak postupovat při jednání v situacích zahrnujících rukojmí a při hrozbě sebevraždou. Byl sestaven krizový tým. Jsou v něm členové vedení nemocnice, policie a psycholog – já. První prioritou bylo získat o Malcolmovi všechny dostupné informace, které by nám pomohly pochopit, co ho do této situace dohnalo. Jsou vyslýcháni lékaři, sestry a pacienti i jeho přátelé a příbuzní.

Hlavní vyjednavač je na vrcholu výkonného krizového trojúhelníku. Všechny potřebné informace se scházejí u mě. Proto teď stojím tady, s mrznoucími končetinami, zatímco oni uvnitř popíjejí kávu, hovoří s personálem a studují tabuli s informacemi o případu.

Co vím o Malcolmovi já?

Má primární nádor v pravém spánkovém laloku mozku, nebezpečně blízko mozkovému kmeni. V důsledku toho Malcolm částečně ochrnul na levou stranu těla a neslyší na jedno ucho. Za dva týdny má nastoupit na další kolo chemoterapie.

Dnes ráno ho navštívili rodiče. Onkolog měl pro ně dobré zprávy. Malcolmův nádor se začal zmenšovat. O hodinu později Malcolm napsal vzkaz o čtyřech slovech: „Je mi to líto“, odešel ze svého pokoje a podařilo se mu vylézt na střechu nemocnice střešním oknem ve čtvrtém patře. Někdo zapomněl okno zajistit, nebo Malcolm přišel na to, jak ho otevřít.

A je to – taková je celková suma mých znalostí o teenagerovi, který toho může světu nabídnout mnohem víc než většina dětí jeho věku. Nevím, jestli má přítelkyni, oblíbený fotbalový tým, filmového hrdinu. Vím toho o jeho nemoci víc než o něm samém. Proto se tak snažím.

Záchranný postroj pod mým svetrem není moc pohodlný. Vypadá jako takové ty kšíry, do kterých rodiče upínají batolata, aby jim neutekla. Mně by měly zachránit život v případě pádu ze střechy, pokud někdo nezapomněl přivázat ten druhý konec. Zní to možná legračně, ale je to přesně ten detail, na který se občas v průběhu krizové situace zapomíná. Možná bych se měl odšourat zpátky k oknu a požádat někoho, aby to zkontroloval. Bylo by to neprofesionální? Ano. Rozumné? Rozhodně ano.

Střecha je pokrytá holubími exkrementy a břidlicové tašky jsou porostlé mechem a lišejníkem. Celé to vypadá jako zkamenělé rostliny vlisované do kamene, ale je to kluzké a zrádné.

„Asi ti to bude jedno, Malcolme, ale myslím, že trochu chápu, jak se cítíš,“ říkám a znovu se pokouším se s ním dát do řeči. „Jsem taky nemocný. Neříkám, že je to rakovina. Není. A nemá smysl to srovnávat, je to jako míchat jablka s pomeranči. Pořád ale mluvíme o ovoci, ne?“

Ve sluchátku v mém uchu zapraská. „Co to tam proboha děláte?“ ozývá se v něm. „Přestaňte konverzovat o ovocném salátu a dostaňte ho dovnitř!“

Vyndávám sluchátko a nechávám ho viset na rameni. „Víš, jak lidi vždycky říkají: ,To bude dobrý? Všechno bude fajn?‘ Říkají to proto, že nedokáží vymyslet nic jiného. Já taky nevím, co říct, Malcolme. Nevím ani, na co se tě zeptat. Většina lidí vůbec netuší, co si počít s cizí nemocí. Bohužel neexistuje žádná kniha pravidel chování ani seznam toho, co se má a co nemá dělat. Takže buď se musíš koukat na ty slzami zalité oči, na ten výraz už-to-nevydržím-a-začnu-brečet, nebo poslouchat nucené vtipkování a řeči o tom, jak tomu nemáš podléhat. Další možnost je, že se celá ta věc prostě popře.“

Malcolm neodpověděl. Dívá se přes střechy, jako kdyby vyhlížel někam ven maličkým okénkem vysoko na šedé obloze. Jeho pyžamo je z tenkého plátna a má modře obšité manžety a límec.

Dole pod sebou vidím tři požární vozy, dvě sanitky a půl tuctu policejních aut. Jeden požárnický vůz má vysouvací žebřík na otočném disku. Zatím jsem si ho nijak zvlášť nevšímal, ale teď vidím, že se pomalu otáčí a žebřík začíná stoupat nahoru. Proč to dělají? V tu chvíli se Malcolm opírá zády o šikmou střechu a nadzvedává se. Sedí na samém kraji, prsty nohou mu trčí do vzduchu nad propastí pod ním, vypadá jako pták na větvi.

Slyším, jak někdo křičí, a pak si uvědomuji, že jsem to já sám. Řvu na tu scénu pode mnou. Divoce na ně mávám, aby s tím žebříkem odjeli pryč. Vypadám jako sebevražedný skokan, zatímco Malcolm je evidentně úplně v klidu.

Snažím se nahmatat sluchátko a slyším ten blázinec v něm. Krizový tým řve na velitele hasičů, ten křičí na svého zástupce, který huláká na někoho dalšího.

„Malcolme, nedělej to! Počkej!“ volám zoufale. „Podívej se na ten žebřík. Už ho stahujou. Vidíš? Už sjíždí dolů.“ V uších mi tepe krev. Malcolm stojí na samém kraji střechy, krčí a zase natahuje prsty na nohou. Z profilu vidím, jak jeho dlouhé tmavé řasy pomalu mrkají. Srdce mu v jeho plochém hrudníku tepe jako malý ptáček.

„Vidíš toho požárníka s tou rudou helmou?“ ptám se a pokouším se tak přetnout tok jeho myšlenek. „Toho se všemi těmi mosaznými knoflíky na ramenou. Myslíš, že ho odsud dokážu trefit, když na něj plivnu?“

Na kratičký okamžik se Malcolm podívá dolů. Je to poprvé, co dal najevo, že vnímá to, co říkám nebo dělám. Ve dveřích se objevila škvíra.

„Někteří lidé rádi plivou melounová semínka nebo třešňové pecky. V Africe k tomu používají trus, což je docela nechutný. Někde jsem četl, že světový rekord v doplivnutí lejnem kudu je asi dvanáct metrů. Kudu je tuším nějaký druh antilopy, ale nevím to jistě. Mám radši poctivou starou slinu a vzdálenost není tak důležitá, jde o přesnost.“

Dívá se na mě. S patřičným švihem hlavou odesílám pěnivou bílou kouli obloukem dolů. Zachytí ji vítr a vychýlí ji doprava, kde se rozplácne o přední sklo policejního auta. Tiše přemýšlím o svém výkonu a snažím se přijít na to, kde jsem udělal chybu.

„Nepočítal jste s větrem,“ ozve se Malcolm.

Zamyšleně přikyvuji, jako bych ho skoro nebral na vědomí, ale v mém nitru, v tom kousíčku, který ještě není zmrzlý na kost, se začne rozlévat pocit tepla. „Máš pravdu. Ten prostor mezi budovami je jako větrný tunel.“

„Vymlouváte se.“

„Tys to ani nezkusil.“

Dívá se dolů, uvažuje o tom. Objímá si kolena, jako kdyby se chtěl udržet v teple. To je dobré znamení.

O okamžik později kulička slin vyletí do prostoru a začne padat. Společně sledujeme její dráhu, skoro se modlíme, aby se nevychýlila. Trefuje televizního reportéra přesně mezi oči a my oba spokojeně zamručíme.

Můj další projektil se neškodně rozprskne o schody před vchodem. Malcolm se ptá, jestli může změnit cíl. Chtěl by ještě jednou trefit televizního reportéra.

„Škoda, že nemáme žádný vodní bomby,“ říká a pokládá si tvář na koleno.

„Kdybys mohl hodit vodní bombu na kohokoli na světě, kdo by to byl?“

„Mí rodiče.“

„Proč?“

„Nechci jít znova na chemoterapii. Už toho mám dost.“ Nepřehání. Ani nemusí. Neexistuje moc léčebných postupů s horšími vedlejšími účinky, než jsou ty, co provázejí chemoterapii. Zvracení, nevolnost, otupělost, chudokrevnost a nezvladatelná únava jsou jednoznačně na hranici snesitelnosti.

„Co říká tvůj onkolog?“

„Že se nádor zmenšuje.“

„To zní dobře.“

Hořce se usměje. „To říkali minule taky. Pravda je taková, že pronásledujou rakovinu v mým těle sem a tam. Ale ona nezmizí. Jenom si najde nový úkryt. Nikdy nemluvěj o vyléčení, vždycky jen o ústupu. A se mnou vlastně nemluví vůbec. Jenom si pořád šeptaj s mýma rodičema.“ Kousne se do spodního rtu. V místě poranění, kam se nahrne krev, se objeví karmínové znamínko. „Máma s tátou si myslej, že se smrti bojím, ale tak to není. Měl byste vidět některý z těch dětí tady na oddělení. Já jsem stačil prožít alespoň něco. Dalších padesát let by bylo príma, ale jak už jsem řekl, strach nemám.“

„Kolik chemoterapií tě ještě čeká?“

„Šest. Pak počkáme a uvidíme. Nevadí mi, že jsem přišel o vlasy. Spousta fotbalistů má oholenou hlavou. Třeba David Beckham. Je to idiot, ale skvělej fotbalista. Ale nemít obočí je trochu přehnaný.“

„Slyšel jsem, že ho má vytrhaný.“

„To mu udělala Posh?“

„Jo.“

Téměř se usmál. V tichu kolem slyším, jak Malcolm jektá zuby.

„Když chemoterapie nezabere, rodiče řeknou doktorům, aby to zkoušeli dál. Prostě mě nenechají odejít.“

„Jsi dost starý na to, aby sis o tom rozhodoval sám.“

„Zkuste to vysvětlit jim.“

„Jestli chceš, tak to udělám.“

Zavrtí hlavou a vidím, že se mu v očích objevily slzy. Pokouší se je zastavit, ale tlačí se ven zpod jeho dlouhých řas ve velkých kapkách, které si utírá předloktím.

„Máš někoho, s kým si můžeš povídat?“

„Mám rád jednu ze sester. Je na mě hodná.“

„Chodíš s ní?“

Zčervená. Při tom, jak bílá je jeho pleť, to vypadá, jako kdyby se mu hlava zaplnila krví.

„Co kdybychom šli dovnitř a trochu si o tom všem promluvili? Už ze mě nevyjde ani slina, jestli se něčeho nenapiju.“

Neodpovídá, ale vidím, že mu opět poklesla ramena. Už zase naslouchá svému vnitřnímu dialogu.

„Mám dceru Charlie, které je osm let,“ zkouším znovu získat jeho pozornost. „Vzpomínám si, jak jsme, když jí byly čtyři, byli spolu v parku a já jsem ji houpal na houpačce. Řekla mi tenkrát: ,Tati, víš, že když opravdu pevně zavřeš oči, uvidíš bílé hvězdy? Když je pak otevřeš, před tebou je úplně nový svět.‘ To je hezké, ne?“

„Ale není to pravda.“

„Může být.“

„Jenom, když to předstíráte.“

„Proč ne? Co ti brání? Lidé si myslí, že je snadné být cynický a pesimistický, ale ve skutečnosti je to pořádná dřina. Být optimista je mnohem snazší.“

„Mám neoperovatelnej mozkovej nádor,“ odtuší skepticky.

„Ano, já vím.“

Přemýšlím, jestli moje slova znějí Malcolmovi stejně prázdně jako mně. Kdysi jsem těmhle věcem věřil. Za deset dní se toho může hodně změnit.

Malcolm mě přeruší. „Jste lékař?“

„Psycholog.“

„Zopakujte mi, proč bych se měl vrátit zpátky.“

„Protože je zima a je to nebezpečné a viděl jsem, jak lidé vypadají, když spadnou z vysoké budovy. Pojď dovnitř. Ohřejeme se.“

Dívá se dolů na karneval ambulancí, požárních vozů, policejních aut a novinářských mikrobusů. „Tu soutěž v plivání jsem vyhrál.“

„Ano, vyhrál.“

„Promluvíte s našima?“

„Spolehni se.“

Zkouší se postavit, ale nohy má prochladlé a ztuhlé. Kvůli ochrnutí levé části těla prakticky nemůže použít levou ruku. Potřebuje dvě ruce, aby mohl vstát.

„Zůstaň, kde jsi. Řeknu jim, ať sem vysunou žebřík.“

„Ne!“ vyhrkne okamžitě. Vidím výraz na jeho tváři. Nechce, aby ho dostali dolů po žebříku v záři televizních reflektorů. Nechce, aby ho zasypaly otázky reportérů.

„Dobrá, tak jdu k tobě.“ Fascinuje mě, jak odvážně to zní. Začnu klouzat po zadku do strany – mám strach se postavit. Nezapomněl jsem na bezpečnostní postroj, ale pořád jsem přesvědčen, že se nikdo neobtěžoval ho zajistit.

Jak se přesunuji nad propastí, hlavou mi běží představy, co všechno by se mohlo pokazit. Kdyby tohle byl hollywoodský film, Malcolm by v posledním okamžiku uklouzl, já bych skočil za ním a chytil bych ho ve volném prostoru. Buď to, nebo bych spadl já a on by zachránil mě.

Na druhé straně – protože tohle je skutečnost – bychom mohli oba zahynout, nebo by Malcolm mohl přežít a já být odvážným zachráncem, který se zřítil a zemřel.

Přestože se ani nepohnul, vidím v Malcolmových očích novou emoci. Ještě před pár minutami byl připravený skočit ze střechy bez sebemenšího zaváhání. Teď chce žít a prázdnota pod jeho nohama se stala propastí.

Americký filosof William James (trpěl strachem z uzavřeného prostoru) napsal v roce 1884 článek zabývající se povahou strachu. Jako příklad uvedl člověka, který se setká s medvědem. Utíká proto, že dostal strach, nebo pocítil strach teprve poté, co se rozběhl? Jinými slovy, má člověk čas uvědomit si, že se něčeho bojí, anebo reakce předchází myšlence?

Od těch dob vedou vědci a psychologové nekonečnou debatu podobnou problému slepice-vejce. Co přichází dřív – uvědomění si strachu, nebo bušící srdce a nával adrenalinu, který nás motivuje k boji nebo útěku?

Teď už znám odpověď, ale jsem tak vyděšený, že jsem zapomněl, jaká byla otázka.

Jsem jen pár desítek centimetrů od Malcolma. Tváře má promodralé a přestal se třást. Opírám se zády o stěnu, zasouvám jednu nohu pod sebe a zvedám své tělo, dokud nestojím rovně.

Malcolm se chvíli dívá na mou nataženou ruku a pak mi pomalou podává svou. Chytám ho za zápěstí a přitahuji ho nahoru, dokud se mi nepodaří obejmout ho paží kolem pasu. Jeho kůže je studená jako led.

Rozepínám bezpečnostní postroj a upravuji popruh na větší délku. Dávám ho kolem Malcolmova pasu a protahuji opět přezkou, takže jsme připoutáni k sobě. Jeho vlněná čepice mě škrábe do tváře.

„Co mám teď dělat?“ ptá se mě chraplavě.

„Modli se, aby druhý konec tohohle lana byl k něčemu přivázaný.“

2

Na střeše Marsdenovy nemocnice jsem byl pravděpodobně ve větším bezpečí než doma s Julianne. Nepamatuji se přesně, čím vším mě nazvala, ale rozhodně padla slova jako nezodpovědný, nedbalý, bezohledný, nedospělý a nevhodný pro roli rodiče. To bylo potom, co mě uhodila výtiskem časopisu Marie Claire a přinutila mě slíbit, že už nikdy nic tak pitomého neudělám.

Má dcera Charlie je, na rozdíl od mé ženy, nadšená. Neúnavně poskakuje na posteli a chce vědět, jak to bylo vysoko, jestli jsem se bál a jestli měli hasiči pro mě připravenou tu velkou záchranou plachtu.

„Konečně mám něco zajímavýho, co můžu říct novinářům,“ říká a přátelsky mě praští do ramene. Jsem rád, že ji Julianne neslyší.

Každé ráno, když vylezu z postele, podstupuji svůj malý rituál. Když se skloním, abych si zavázal boty, hned poznám, jaký den mě čeká. Pokud je to na začátku týdne a jsem odpočatý, mám jen trochu potíže s koordinací prstů levé ruky. Knoflíky vklouznou do dírek, pásek najde poutka na kalhotách a dokonce si dokážu uvázat windsorský uzel na kravatě. Pokud mám špatný den, jako je tomu dnes, je to úplně jiný příběh. Muž, na kterého se dívám do zrcadla, potřebuje obě ruce, aby se oholil, a ke snídani dorazí s krkem a bradou olepenými kousky toaletního papíru. Takového rána mi Julianne říká: „V koupelně máš úplně nový elektrický strojek.“

„Nemám rád elektrické strojky.“

„Proč ne?“

„Rád se mydlím pěnou.“

„Co může mít člověk rád na mydlení?“

„Je to slovo, které skvěle zní, nezdá se ti? Je to docela sexy – mydlit. Je to dekadentní.“

To už se uchichtne, ale pořád se snaží vypadat naštvaně.

„Lidé se mydlí mýdlem, mydlí si těla sprchovým šampónem. V jistém slova smyslu bys možná něco podobného mydlení mohl udělat s lívanci, džemem a smetanou. A snad taky s opalovacím olejem v létě… kdyby tady někdy nějaké bylo.“

„Vypadáš legračně, tati,“ říká Charlie, vzhlížející od svých cereálií.

„Děkuji ti, má drahá hrdličko.“

„Hotový král komiků,“ poznamenává Julianne, když mi odlepuje toaletní papír z tváře.

Sedám si ke stolu, nabírám lžičkou cukr a začínám si míchat kávu. Julianne mě pozoruje. Lžička v mém hrnku se zastavuje. Koncentruji se a rozkazuji své levé ruce, aby pokračovala v pohybu, ale sebevětší akt vůle ji k tomu nepřinutí. Opatrně přendávám lžičku do pravé.

„Kdy se uvidíš s Jockem?“ ptá se Julianne.

„V pátek.“ Už se mě prosím na nic neptej.

„Bude už mít výsledky testů?“

„Řekne mi jen to, co už stejně víme.“

„Ale já myslela…“

„Nic takového neříkal!“ Nenávidím tu břitkost ve svém hlase.

Julianne ani nemrkne. „Naštvala jsem tě. Mám radši, když je s tebou legrace.“

„Se mnou je legrace. Každý to ví.“

Vím, o co jí jde. Myslí si, že ze sebe dělám chlapáka, abych zakryl své city, popřípadě se snažím být neúnosně pozitivní, zatímco ve skutečnosti se rozpadám na kousíčky. Moje matka je stejná – stal se z ní úplný amatérský odborník na psychologii. Proč to nenechají na expertech, aby se mýlili oni?

Julianne se ke mně obrací zády. Drobí suchý chléb, aby ho mohla venku nasypat ptákům. Dobročinnost je její koníček.

Ve svých šedých běžeckých teplácích, sportovních botách a baseballové čepici na krátko ostříhaných vlasech vypadá na sedmadvacet let, ne na svých třicet sedm. Namísto toho, abychom spořádaně stárnuli společně, ona objevila tajemství věčného mládí, zatímco já se dostávám z gauče až na druhý pokus. V pondělí má jógu, v úterý pilates, ve čtvrtek a v sobotu kruhový trénink. Mezitím běhá po domě, vychovává dítě, učí španělštinu a pořád ještě si najde čas na to zachraňovat svět. Dokonce i taková věc jako porod vypadala v jejím provedení jako nejsnadnější věc na světě, ale to bych se jí opovážil říct pouze tehdy, kdybych bezodkladně toužil po smrti.

Jsme manželé šestnáct let, a když se mě lidé ptají, proč jsem se stal psychologem, říkám: „Kvůli Julianne. Chtěl jsem se dozvědět, co si opravdu myslí.“

Nefungovalo to. Pořád nemám ani tušení.

Nedělní ráno je normálně můj čas. Pohřbím se pod hromadu čtverých novin a popíjím kávu, dokud nezačnu mít pocit, že mám povlak na jazyku. Po tom, co se stalo včera, jsem se rozhodl ignorovat titulky, i když Charlie trvala na tom, že je vystříháme a nalepíme do nějakého sešitu. Myslím, že je super být pro ni alespoň jednou „super“. Až do včerejška pokládala moje zaměstnání za zhruba stejně atraktivní jako kriket.

Charlie už čeká, navlečená do džín, roláku a lyžařské bundy, protože jsem jí slíbil, že může dnes jet se mnou. Poté, co do sebe naházela snídani, mě netrpělivě sleduje, přesvědčená, že svou kávu piji příliš pomalu.

Když nastane čas naložit věci do auta, nosíme ze zahradního přístřešku krabice a skládáme je u mého stařičkého vozu Austin Metro. Julianne sedí na schodech před domem s hrnkem kávy na kolenou. „Jste oba blázni, víte to?“

„Asi jo.“

„A zavřou vás.“

„A bude to tvoje vina.“

„Proč by to měla být moje vina?“

„Protože nejedeš s námi. Potřebujeme řidiče na cestu zpátky.“

Charlie se přidává. „No tak, mami. Táta říkal, žes dřív jezdívala taky.“

„To jsem ještě byla mladá a hloupá a nebyla jsem v rodičovském výboru vaší školy.“

„Víš, Charlie, že na našem druhém rande s tvou matkou ji zatkli, protože vylezla na stožár a strhla jihoafrickou vlajku?“

Julianne se mračí. „Neříkej jí takové věci!“

„Fakt tě zavřeli?“

„Byla z toho jen podmínka. To není to samé.“

Čtyři bedny trůní na střešní zahrádce auta, dvě jsou v kufru a dvě na zadním sedadle. Jemné kapičky potu zdobí Charliin horní ret jako lesklé skleněné korálky. Vyklouzne ze své bundy a nacpe ji mezi sedadla.

Obracím se na Julianne. „Určitě nechceš jet s námi? Já vím, že chceš.“

„Kdo za nás zaplatí kauci?“

„Tvoje matka to zvládne.“

Přimhouří oči, ale jde odložit svůj hrnek dovnitř. „Dělám to pod nátlakem.“

„Bere se na vědomí.“

Natáhne ruku pro klíčky od vozu. „A řídím já.“

Bere si bundu z věšáku v předsíni a zavírá dveře. Charlie se vmačkává mezi krabice na zadním sedadle a vzrušeně se předklání. „Vyprávěj mi znovu celou tu historku,“ říká, zatímco se zařazujeme do lehkého provozu na Prince Albert Road, nedaleko Regent’s Parku. „A ne abys něco vynechal jen proto, že je tady máma.“

***

Já celý ten příběh ani neznám. Nejsem si jistý všemi detaily. Ústřední postavou je moje teta Gracie – ten skutečný důvod, proč jsem se stal psychologem. Byla to mladší sestra mé babičky z matčiny strany a zemřela v osmdesáti, aniž by šedesát let vyšla ze svého domu.

Žila asi dva kilometry od místa, kde jsem v západním Londýně vyrůstal, ve starém, odlehlém viktoriánském domě s věžičkami na střeše, tepanými balkóny a studeným sklepem v suterénu. V domovních dveřích byly dvě velké obdélníkové vitrážové výplně. Tiskl jsem k nim pokaždé nos a sledoval jsem minimálně desítku deformovaných podob tety Gracie, jak se žene ke dveřím, aby se podívala, kdo klepe. Otevřela dveře jen na takovou škvíru, abych se protáhl dovnitř, a rychle zase zavřela.

Byla vysoká a poměrně vychrtlá, měla jasně modré oči a jemnými vlasy jí prokvétaly šediny. Stále nosila dlouhé černé sametové šaty a na krku jí visela šňůra perel, které proti té tmavé látce jako by zářily.

„Finnegane, pojď sem! RYCHLE! Joseph je tady!“

Finnegan byl pes rasy Jack Russel, který neštěkal. Hlasivky mu při rvačce poškodil sousedův německý ovčák. Namísto štěkání chrčivě nadechoval a vydechoval, jako kdyby dělal konkurs na velkého zlého vlka v dětském divadelním představení.

Gracie s Finneganem mluvila, jako kdyby to byl člověk. Četla mu články z místních novin, chtěla znát jeho názor na různé problémy ve městě. A vždycky spokojeně pokývala hlavou, když odpovídal nádechem, výdechem nebo upšouknutím. Finnegan měl dokonce svou vlastní židli u stolu a Gracie mu podstrkovala kousky koláče a zároveň se nahlas kárala, že by neměla „krmit zvíře z ruky“.

Když Gracie nalévala čaj, napřed mi šálek do poloviny naplnila mlékem, protože jsem byl příliš mladý na čajový nálev takové síly. Když jsem seděl na židli u stolu v jídelně, nohama jsem tak tak dosáhl na zem. Jakmile jsem se opřel, nohy mi trčely rovně do vzduchu pod bílým krajkovým ubrusem.

O mnoho let později, když už jsem dosáhl nohama na zem a musel jsem se sehnout, abych mohl políbit Gracii na tvář, pořád mi plnila šálek do půlky mlékem. Možná chtěla, abych nikdy nedospěl.

Pokud jsem přišel rovnou ze školy, posadila mě vedle sebe na pohovku a držela mě za ruku. Chtěla, abych jí vyprávěl všechno, co se mi za celý den stalo. Co jsem se naučil ve škole. Jaké hry jsme hráli. Jakou náplň měl můj sendvič. Hltala ty detaily, jako kdyby se snažila představit si každičký můj krok.

Gracie byla klasický agorafobik – měla hrůzu z otevřených prostorů. Jednou se mi to pokoušela vysvětlit, ale mé neodbytné otázky ji nakonec znechutily.

„Bál ses někdy tmy?“ zeptala se.

„Ano.“

„Čeho ses bál nejvíc, když světlo zhaslo?“

„Že na mě zaútočí nějaká příšera.“

„Viděl jsi někdy tu příšeru?“

„Ne. Máma říká, že příšery neexistujou.“

„Má pravdu. Neexistujou. Takže odkud ta příšera přichází?“

„Odsud.“ Poklepal jsem si na hlavu.

„Přesně tak. Taky bojuju s takovou příšerou. Vím, že by neměla existovat, ale ona přesto nechce zmizet.“

„Jak ta tvoje příšera vypadá?“

„Měří tři metry a má meč. Kdybych zkusila vyjít z domu, usekne mi hlavu.“

„Tohle sis vymyslela?“

Začala se smát a zkusila mě začít lechtat, ale odstrčil jsem jí ruce. Chtěl jsem upřímnou odpověď.

Unavená naším rozhovorem, Gracie pevně zavřela oči a zastrčila si volné pramínky šedivých vlasů do pevně staženého drdolu. „Viděl jsi někdy některý z těch hororů, kde se hrdina snaží utéct a nemůže nastartovat auto? Pořád otáčí klíčkem a šlape na plyn, ale motor jen zakašle a zmlkne. A ty vidíš toho zloducha, jak se blíží. Má pistoli nebo nůž. A ty si pořád říkáš: ‚Vypadni odtamtud! Uteč! Už jde!‘“

Přikyvoval jsem, s očima navrch hlavy.

„No, a teď vezmi tenhle strach,“ řekla, „vynásob ho stokrát a víš, jak se cítím, když pomyslím na to, že bych vyšla ven.“

Vstala a odešla z místnosti. Rozhovor skončil. Už nikdy jsem se na to nezeptal. Nechtěl jsem, aby byla smutná.

Nevím, z čeho žila. Pravidelně jí chodily šeky od nějaké právnické firmy, ale Gracie je skládala na krbovou římsu, kde se na ně mohla každý den dívat, dokud nepropadly. Myslím, že to byla součást dědictví, ale ona nechtěla od své rodiny žádné peníze. Nevěděl jsem proč… tenkrát.

Pracovala jako švadlena – šila šaty pro nevěsty i pro družičky. Často jsem našel vstupní halu plnou hedvábí a organtýnu. Budoucí nevěsta stála na stole a Gracie měla pusu plnou špendlíků. To nebylo zrovna místo pro kluky – tedy pokud je nefascinovalo předvádění šatů.

Pokoje v patře byly plné něčeho, čemu Gracie říkala „moje sbírky“. Jednalo se o knihy, módní žurnály, role látek, cívky s bavlnou, krabice na klobouky, balíky vlny, fotografická alba, plyšové hračky a celé další bohatství neprozkoumaných beden a kufrů. Většina těchto „sbírkových předmětů“ vznikla recyklací nebo byla objednána poštou. Na konferenčním stolku byly neustále otevřené katalogy a každý den pošťák přinášel něco nového.

Nebylo překvapivé, že Graciina představa o světě byla poněkud omezená. Televizní zprávy a programy o aktuálních aférách zdůrazňovaly konflikty a utrpení. Viděla, jak se lidé perou, jak mizí příroda, padají bomby a celé země trpí hladem. Přestože to nebyly důvody, proč by ze světa utíkala, rozhodně v ní nebudily potřebu do něj vycházet.

„Děsí mě, jenom když vidím, jak jsi malý,“ řekla mi. „Není dobrá doba na to být dítě.“ Podívala se ven francouzským oknem a otřásla se, jako by tam viděla příšerný osud, který mě čeká. Já tam viděl jen zarostlou a neudržovanou zahradu, kde poletovali bílí motýli mezi pokroucenými větvemi jabloní.

„Ty opravdu nikdy nemáš chuť vyjít ven?“ zeptal jsem se jí. „Nechceš se podívat na hvězdy, projít se po břehu řeky nebo obdivovat krásu zahrad?“

„Přestala jsem o tom přemýšlet už hrozně dávno.“

„Co z toho ti chybí nejvíc?“

„Nic.“

„Něco určitě ano.“

Na okamžik se zamyslela. „Mívala jsem ráda podzim, v tu dobu, kdy se zbarví listí a začíná padat ze stromů. Chodívali jsme do Kew Gardens a já běhala po cestičkách, kopala do listí a pokoušela jsem se ho chytat do dlaní. Zkroucené lístky poletovaly ze strany na stranu jako miniaturní lodičky plující vzduchem, dokud mi nepřistály v rukou.“

„Můžu ti zavázat oči.“

„Ne.“

„Co kdyby sis na hlavu dala nějakou krabici? Mohla bys předstírat, že jsi uvnitř?“

„To by nefungovalo.“

„A co kdybych počkal, až usneš, a pak vytlačil tvou postel ven?“

„Dolů po schodech?“

„Hm. To by asi bylo náročný.“

Položila mi ruku kolem ramen. „Nedělej si se mnou starosti. Já jsem tu docela šťastná.“

Od té doby jsme nepřetržitě vtipkovali na tohle téma. Já jsem přicházel se stále novými nápady, jak ji dostat ven, a novými zábavnými postupy jako let na rogalu nebo vestoje na křídle letadla. Gracie se naoko třásla hrůzou a říkala, že ten skutečný blázen jsem já.

„A co teda ty její narozeniny?“ ptá se Charlie netrpělivě. Projíždíme St. John’s Wood, právě míjíme kriketové hřiště Lord’s. Světla aut jasně září na pozadí matných šedivých stěn.

„Myslel jsem, že chceš slyšet ten příběh celý.“

„Jo, jenže mezitím stárnu.“

Julianne se rozesměje. „Ten sarkasmus pochytila od tebe, je ti to jasné?“

„Tak jo,“ vzdychám. „Budu ti vyprávět o Graciiných narozeninách. Nikdy nepřiznala, kolik je jí let, ale věděl jsem, že jí bude pětasedmdesát, protože jsem našel nějaké údaje, když jsem si prohlížel její fotoalba.“

„Říkal jsi, že byla krásná,“ poznamenává Charlie.

„Ano. Na starých fotografiích to není na první pohled vidět, protože tenkrát se nikdo nikdy neusmíval a ženy vypadaly naprosto děsivě. Gracie ale byla jiná. Třpytily se jí oči a neustále vypadala, jako že se rozesměje. A pásek si utahovala trochu víc, než musela, a stoupala si tak, aby slunce prosvětlovalo její spodničky.

„Flirtovala,“ řekne Julianne.

„Co znamená ‚flirtovala‘?“ chce vědět Charlie.

„To je jedno.“

Charlie se zamračila, objala si rukama kolena v záplatovaných džínách a opřela si bradu.

„Bylo docela těžké připravit všechno tak, aby to bylo pro Gracii překvapení, protože, samozřejmě, nikdy nevytáhla paty z domu,“ vysvětluji. „Musel jsem to všechno dělat, když spala.“

„Kolik ti bylo?“

„Šestnáct. Ještě jsem byl na střední v Charterhouse.“

Charlie přikyvuje a připíná si vlasy sponkami po stranách hlavy. Vypadá úplně jako Julianne, když tohle udělá.

„Gracie nevyužívala garáž. Auto nepotřebovala. Byla tam velká dřevěná vrata, která se otevírala ven, a taky vnitřní dveře do prádelny. Napřed jsem tam uklidil, odnesl jsem odtamtud veškeré haraburdí a umyl jsem stěny.“

„Musel jsi při tom být tichej jako myška.“

„To jsem byl.“

„A rozvěsil jsi tam světelný řetězy?“

„Spoustu. Vypadaly jako třpytící se hvězdy.“

„A měl jsi ten velkej pytel.“

„Přesně. Trvalo mi to čtyři dny. Musel jsem jezdit na kole s jutovým pytlem přes rameno. Lidé si museli myslet, že jsem metař nebo hlídač v parku.“

„Spíš si mysleli, že jsi blázen.“

„To stoprocentně.“

„Stejně jako jsme blázni my teď?“

„Jo.“ Podíval jsem se kradmo na Julianne, ale ta si nechala komentář pro sebe.

„Co bylo dál?“

„No, v den svých narozenin sešla Gracie ráno se schodů a já ji přiměl, aby zavřela oči. Vzal jsem ji za ruku, provedl jsem ji kuchyní a přes prádelnu do garáže. Když otevřela dveře, vyhrnula se lavina listí až do výše jejího pasu. ,Všechno nejlepší k narozeninám,‘ řekl jsem. Měli byste vidět její obličej. Podívala se na listí a potom na mě. Na okamžik jsem měl pocit, že se zlobí, ale pak se jí po tváři rozlil naprosto úžasný úsměv.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

KNIHA PRVNÍ

1

2

KNIHA DRUHÁ

KNIHA TŘETÍ