Naďa Horáková

JEPTIŠKA PRO MARKRABĚTE

Mocní a ubozí Markrabství moravského

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Naďa Horáková 2015

© Mapa Martina Knoppová 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-7036-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Mé milované mamince Marii k 75. narozeninám

PROLOG

Píše se rok 1363. Před třinácti lety se v městě Brně usadil Jan Jindřich Lucemburský, mladší bratr krále a císaře Karla IV., markrabě moravský. Brno se stalo hlavním městem Moravského markrabství. Markrabě Jan Jindřich pokračoval v práci svého bratra Karla, aby Moravu zkonsolidoval a vykoupil hrady a statky kdysi šlechtě zastavené jejich otcem Janem Lucemburským a aby obnovil správu země pod zemskými úředníky. Oba bratři byli dobří hospodáři a prospěch jejich dědičných zemí jim ležel na srdci.

Janu Jindřichovi bylo čtyřicet jedna let a osud mu nadělil dvě manželky. Jeho první manželství s Markétou Tyrolskou skončilo skandálem. Obvinila ho z impotence a vyhnala z Tyrolska. Ona i její nový manžel, markrabě Ludvík V. Braniborský, pak skončili na mnoho let v klatbě. Aby tak nedopadl i Jan Jindřich, musel devět let čekat na to, až jeho manželství s Markétou papež náležitě rozvede. Teprve pak se mohl v roce 1350 oženit. Jeho druhou ženou se stala Markéta Opavská, ale ani počátek jejich manželství se nevyvedl. Po svatbě a krátkém soužití se zamilovaní manželé museli na čas odloučit, protože oba skončili v klatbě za nedovolené manželství. Překážkou bylo, že si nevyžádali papežský dispens, tedy povolení ke svatbě. Byli totiž blízcí příbuzní – pravnučka a pravnuk krále Přemysla Otakara II. Teprve když Jan Jindřich o povolení k tomuto příbuzenskému sňatku požádal papeže a dostal kladnou odpověď, mohl si svou ženu přivést zpět na hrad Špilberk. Byla to pouze formální záležitost, ale svět byl založen na pořádku. A kdo ho porušil, ten byl potrestán, ať se jednalo třeba o hlavy nejvyšší.

Jeho manželství s chápavou a rozumnou Markétou bylo šťastné. Trvalo však jen pouhých dvanáct let. Koncem roku 1362 Markéta zemřela. Jan Jindřich a tři synové a dvě dcery ve věku od deseti do tří let osaměli. Jan Jindřich Markétu miloval a truchlil.

Několik měsíců před markraběnkou Markétou zemřela při porodu Anna Svídnická, třetí manželka Karla IV. Tentokrát si sedmačtyřicetiletý král dával s novým manželstvím načas. Kromě dcer měl jediného syna Václava, který se narodil v roce 1361. Prvního maličkého syna už ztratil a byl si vědom, jaké nebezpečí z toho pro dynastii plyne. Na jaře 1363 si tedy začal hledat novou manželku, jíž se měla stát sedmnáctiletá Alžběta Pomořanská. Sňatek byl uzavřen 21. května v Krakově, kam se sjel i výkvět české, polské a slezské šlechty. Také korunovace Alžběty a předtím malého Václava byla skvostná.

A právě při těchto významných ceremoniích potkal moravský markrabě Jan Jindřich svou třetí ženu. Zamiloval se vášnivě. První ženu mu vybral jeho otec Jan Lucemburský, druhou jeho bratr Karel a třetí si zvolil on sám podle srdce. Byla to žena vznešená, chytrá a krásná. Po čase byl opět šťastný. Ovšem okolí markraběte mělo o jeho výběru nové ženy zcela jiné mínění.

Léta Páně 1363

I.

Komnatou se od okna šířilo zatím jen nesmělé světlo vycházejícího slunce. Markrabě Jan Jindřich vstal z postele, oblékl si dlouhou košili a tiše opustil ložnici v markraběcí rezidenci v Brně. Poslední pohled, než za sebou zavřel dveře, věnoval Diemuth. Spala a necudně odhalovala všechna zákoutí svého krásného těla. Nechtěl ji vzbudit. V předpokoji ložnice se markrabě postavil k oknu a díval se, jak se slunce vyhouplo nad obzor. Již teď bylo teplo a den sliboval další porci horka.

Vzápětí se za jeho zády otevřely dveře z chodby a ozval se tichý hlas jeho letitého sluhy Sigmunda, který zřejmě postřehl, že markrabě vstal.

„Milosti, mohu připravit šaty?“

Jan Jindřich, aniž se obrátil, přikývl. „Snídat budu v pracovně.“

Po chvíli již markrabě, oblečený do pohodlných domácích kalhot a košile, úřadoval ve své soukromé pracovně. Žádosti, stížnosti a prosby, které mu připravil jeho písař Mikuláš, zaplnily celý stůl. Práce mu ale nešla od ruky. Neustále přemítal nad vlastní situací. Svou milenku Diemuth miloval, i jejich syna Jindřicha, ale ona bude muset odejít. Kam? Chlapci byly tři roky a byl oficiálně přiznaným markraběcím levobočkem. Jan Jindřich o něho nechtěl přijít. Ovšem nedokázal si představit, že ho od Diemuth odloučí, dokud chlapec nebude dost starý, aby odešel do některého z klášterů, kde z něho vychovají vzdělaného kněze. Diemuth na dítěti visela. V Brně zůstat nemůžou, to by nedělalo dobrotu. Zřejmě je oba pošle na Veveří. Hrad je nově opravený a je nedaleko Brna. Může je často navštěvovat.

Věděl, že si zkomplikoval život. Pokud by se měl oženit s ženou, kterou by si vzal jen kvůli politice, Diemuth by problém nebyla. Žila by dál v domě svého bratra. Kousek od nové markraběcí rezidence v přestavěné bývalé mincovně, což byl rozsáhlý areál na rohu ulic Za Radnicí a Brněnské. Nová rezidence stála přímo proti bývalému markraběcímu paláci na Rybném trhu, kde žil Jan Jindřich několik let s Markétou Opavskou a dětmi na začátku své vlády.

Před třemi lety se rodina přestěhovala do nové markraběcí rezidence a Diemuth s levobočným Jindřichem žila bratrově domě. Ale to byla zcela jiná situace. Způsobila ji Markétina nemoc. Šest dětí, které mu porodila, si vyžádalo svou daň. Z posledního porodu v roce 1358 se už nevzpamatovala. Dlouho postonávala a nakonec se u ní projevily souchotě. Markéta byla stále slabší a slabší a stáhla se do soukromí. Starost o děti zcela převzala Agnes z Hvězdlic.

Jan Jindřich po letech věrnosti začal diskrétně vyhledávat milenky. Nikdy však v Brně. Bral ohled na Markétiny city, i když ona sama mu rozkoše lásky již dopřát nemohla. Většinou se uchýlil na hrad Veveří, který ukryl jeho zálety.

A pak se stalo to, o čem si myslel, že ho už nepotká. Láska na první pohled. Diemuth z Lichtenštejna.

Jan z Lichtenštejna, vlastník mikulovského panství, měl na starosti početnou rodinu. Jeho otec Hartneid z Lichtenštejna před lety zemřel a zanechal po sobě osm synů a tři dcery. Kromě dvou, Jindřicha, teprve osmiletého, a osmnáctileté Diemuth, se všichni sourozenci oženili a provdali do významných rodů. Diemuth ještě její otec zasnoubil s mladým Albertem z Kuenringu, ten však zemřel krátce před svatbou a dalším ženichem se měl stát přestárlý Ulrich z Hardeggu. Byl nejvyšší čas Dietmuth provdat. Ne že by o krásnou dívku nebyl zájem, ale její bratr se ji snažil vyvdat co nevýhodněji. Ovšem Diemuth plesnivého Ulricha – jinak mu neřekla – nechtěla. Věděla ale, že by se musel stát zázrak, aby se za něho nemusela provdat. Bylo mu šedesát, a přesto byl stále při síle a plodil levobočky jednoho za druhým. Už se zdálo, že se jeho chlípné náruči nevyhne, když tu poznala markraběte.

Jan z Lichtenštejna vlastnil v Brně dům přímo naproti markraběcí rezidenci. Diemuth však Brně dříve nikdy nebyla. Dětství strávila na kremžském hradě a navštěvovala Vídeň, protože Lichtenštejnové byli v přízni Habsburků. Po smrti prvního snoubence pak tři roky žila na rodném hradě v Mikulově.

Do Brna ji tehdy vzal Jan z Lichtenštejna jen náhodou. Jeho žena Anežka z Klingenberka měla v Brně zamluvené látky, ovšem trápily ji těhotenské nevolnosti, a tak ji musela při koupi zastoupit právě její švagrová Diemuth.

Dodnes ji měl markrabě před očima, jak ji poprvé uviděl. Vycházela z domu svého bratra se dvěma služkami v závěsu, právě když on se vracel na koni ze Špilberku do markraběcí rezidence. Jako blesk z čistého nebe jím projely dýky jejích zelených očí, aby se vzápětí skryly pod vodopádem rusých vlasů. Její růžová pleť zářila v okrových šatech a přímo lákala k polibkům. Ještě téhož večera pozval Jana z Lichtenštejna i Diemuth na večeři, a než večer skončil, byl lapen. Diemuth byla nejen krásná, ale i milá a bystrá. Její lámaná čeština byla roztomilá, jak se snažila dokázat markraběti, čemu se za tři roky doma v Mikulově naučila. Jako nevěsta pánů z Kuenringu, vyrůstající v rakouském prostředí, roky česky nemluvila. Jan z Lichtenštejna sice česky uměl, ale jeho cizí akcent dokazoval, že i jeho rodnou řečí je němčina. Po většinu času tedy mluvili německy.

Lichtenštejnové se už více než sto let přikláněli podle výhodnosti tu k Habsburkům, tu k Přemyslovcům a později k Lucemburkům. Měli na mysli jediné, rozšířit a udržet si své državy, a pokud možno, vymoci si také u vládců jejich dědičnost. Jan z Lichtenštejna měl tehdy blíž k Habsburkům a zdržoval se častěji na vídeňském dvoře než u císaře Karla v Praze.

Lichtenštejn už při hostině viděl, jak je markrabě jeho sestrou okouzlen. V jeho tváři se však zračily rozporuplné pocity. Markraběnce Markétě Opavské se právě udělalo lépe a alespoň na začátek hostiny přišla. Jedla jako vrabec a její bledost dokazovala, že její zdraví není dobré. Každému muselo blesknout hlavou, jak dlouho ještě bude moci těm souchotím vzdorovat. A Jan z Lichtenštejna v takové situaci nevěděl, co by bylo pro něho a pro Diemuth lepší. Stát se milenkou markraběte, nebo ji provdat za Hardegga? Ani ho nenapadlo, že by se markrabě s Diemuth někdy oženil. To nebylo možné. Ale přízeň markraběte, získaná prostřednictvím jeho milenky, mohla pozvednout Lichtenštejny mezi nejpřednější šlechtu i v Českém království. Jenže co se stane, když se markrabě Diemuth nabaží? Klášter? Na druhou stranu bylo o markraběti známé, že své vztahy se ženami bere vážně, že dlouhé roky byl markraběnce věrný a milenky začal vyhledávat až po jejím onemocnění. Žádná ho zatím nedokázala zaujmout tak, aby jí dával přednost. Dokáže to Diemuth? Jan z Lichtenštejna ale také dobře věděl, že sestře v tomhle směru nemůže nic nakazovat. Nemůže jí rozkázat, aby se stala markraběcí konkubínou. To by mu rodiče v nebi neodpustili.

Netušil, že tohle všechno běží hlavou také Diemuth a že se už rozhodla. Dobře chápala, o co tady jde. Šestatřicetiletý markrabě se jí líbil. A i kdyby ne. Horší než uslintaný Hardegg nebude nikdo.

Po týdnu odjížděl Jan z Lichtenštejna z Brna domů sám. V hlavě mu vířily obavy i naděje. Povznese vztah Diemuth s moravským markrabětem jeho rod? Neublíží mu to u Habsburků? S mladým vévodou Rudolfem VI. Habsburským, zetěm císaře Karla, vycházel zatím dobře. Ovšem někdy to s ním bylo těžké. A s císařem Karlem teď Rudolf neudržoval právě vřelé vztahy. Měl sklony k velikášství a císař Karel ho krotil. Proto se Rudolf často ocital v táboře císařových protivníků a kul pikle. Jan znal vídeňský dvůr dokonale. A jeho sestra Diemuth zase znala dobře Rudolfovu sestru Kateřinu, která vstoupila do kláštera klarisek ve Vídni a připravovala se na funkci abatyše. Pokud by byl problém s tím, že by se Habsburkovi nelíbilo, že se Diemuth stala milenkou moravského markraběte, Kateřina by to u něho jistě vyžehlila.

Diemuth ten samý den odjela v doprovodu markraběte na Špilberk. Do roka se jí narodil syn Jindřich. Při oslavě jeho narození obdržel markrabě od města Brna 20 hřiven. Jan Jindřich chtěl Diemuth ubytovat ve starém markraběcím paláci. Nesouhlasila. Přes své mládí tušila, že nejhorší, co může udělat, je, aby dovolila markraběti zbavit ji svobody. Stále bydlela v domě svého bratra a zachovala si samostatnost. I tak měl markrabě své ženy i děti pod dohledem vzhledem k blízkosti obou domů.

Markraběnku Markétu narození nemanželského dítěte ranilo, ale přijala to pokorně a smířila se i s tím, že Jan Jindřich má milenku, kterou miluje. Cítila, jak jí síly ubývají, a chtěla, aby měl její manžel v někom oporu, až ona odejde. Zemřela na podzim roku 1362, pár měsíců po královně Anně Svídnické. Oba Lucemburkové se takřka ve stejnou dobu ocitli bez žen.

Diemuth se stala Janovou oficiální milenkou a účastnila se i státních a církevních obřadů. Agnes z Hvězdlic, důvěrnice nebožky markraběnky, se starala o děti v opevněném letním markraběcím sídle v Nové Vsi poblíž Brna a na podzim se s dětmi stěhovala do Brna do markraběcí rezidence. Markrabě tak cestoval mezi třemi svými sídly, mezi Novou Vsí, markraběcí rezidencí v Brně a Špilberkem, kde přijímal návštěvy. Častým hostem však byl i na hradě Veveří, který obklopovaly hluboké lesy plné zvěře.

S probouzejícím se červencovým dnem markraběcí dům ožil. Do kanceláře vešel zívající písař Mikuláš, a když uviděl markraběte tak brzy ráno již v čilé práci, udiveně se uklonil. „Milosti?“

Než stačil markrabě odpovědět, vešel do místnosti sluha Sigmund.

„Milosti, přijel posel od kněžny Kozelské,“ oznamoval.

„Pusť ho dál,“ řekl markrabě a usmál se, jako by očekával nějakou příjemnou zprávu.

Bylinářka Cecílie roznášela po Brně objednané směsi bylin. Jedním z jejích zákazníků byl i osobní sluha markraběte Sigmund. Právě teď mířila k markraběcí rezidenci. Za sebou uslyšela klapot koňských kopyt a drnčení kol. Otočila se, a než zašla za roh, zahlédla ještě, jak na Horní trh vjel krytý vůz tažený čtyřspřežím ušlechtilých koní. Vyznačoval se lehkou konstrukcí a také jeho elegance napovídala, že ho vyrobili někde na jihu, kde neznají tuhé zimy. Doprovázel ho jediný jezdec v černém koženém úboru. Ovšem vůz i on přijeli společně s italskými kupci, pod ochranou jimi najatého oddílu ozbrojených mužů. Do města vjely vozy Měnínskou branou. Brňané je nadšeně pozorovali, jak postupně zastavují u zájezdních hostinců v Měnínské ulici, aby se v nich ubytovali. Hostinským hořely tváře vzrušením. Doprovod patnácti těžkých vozů jistě pustí nějaký ten groš do jejich pokladnic. A tak nikdo nevěnoval přílišnou pozornost právě onomu lehkému vozu, který následoval jezdce v černém. Ten projížděl Brnem tak jistě, jako by město dokonale znal.

Černý jezdec zastavil před domem na Uhelném trhu a vůz zastavil za ním. Jezdec seskočil z koně a naznačil tak vozkovi, že jsou na místě. Vozka, sporý mladík, seskočil z vozu, protáhl se a otevřel dvířka vozu. Z něho vystoupila asi třicetiletá žena v jednoduchých modrých cestovních šatech, ani ty nezapřely italskou módu. Žena byla krásná. Černé vlasy lemovaly bledý obličej, v němž přímo planuly černé pronikavé oči. Za ní se v dvířkách objevil pětiletý chlapec. Vzala ho do náruče a postavila ho na zem. Oba se nedůvěřivě rozhlíželi kolem. Jako poslední vystoupila mladá žena. Mohla být o pět let mladší než její společnice. Pokud je někdo pozoroval, zřejmě se v první chvíli nedokázal rozhodnout, která z těch dvou je krásnější. Blondýnka vypadala jako něha sama a její krása byla jemná a nevtíravá. Její světlé oči kryly dlouhé řasy a nedovolily nikomu dohlédnout až na jejich namodralé dno. Tato plavovlasá kráska byla oděná do hnědých honosných šatů přizpůsobených na dlouhé cesty a vlasy jí halilo jednoduché hedvábné zavití, ovšem hluboko stažené do čela. To vše signalizovalo vdovský smutek. Její černovlasá společnice, soudě podle rozpuštěných vlasů, krytých jen jemnou třpytivou síťkou, byla dosud svobodná.

Černý jezdec otevřel vrata průjezdu a ukázal vozkovi, ať vjede s kočárem dovnitř. Sám pak do dvora odvedl svého koně.

„Mami, tady budeme bydlet?“ zeptal se chlapec plavovlásky, která se zatím také rozhlížela po trhu. Bylo již pozdní odpoledne a tržiště zelo prázdnotou.

„Ano,“ pohladila ho po světlé hlavě.

„Já chci domů!“ řekl umíněně.

„Tohle je náš domov, Konráde,“ odpověděla mu mírně.

„Já chci do Feltre,“ upřesnil tedy.

„To nejde, tady máš příbuzné.“

„Ten dům patřil tatínkovi?“ povzdechl si tedy smířeně.

„Ne, tenhle ne. Na čas jsme si ho pronajali. Zítra ti ukážu domy, které patří tatínkovým příbuzným.“

„A proč nejdeme bydlet k nim?“

„Budeme mít svůj vlastní dům. Ale ne hned.“

„A proč?“ nevzdával se Konrád.

Plavovláska ho ale místo přímé odpovědi znovu pohladila po hlavě: „Jednou to pochopíš.“

„A kdy?“

„Paní Serafíno, mohli jsme si pronajmout větší dům,“ řekla černovláska také nespokojeně. Ve Feltre bydleli ve velkém vzdušném paláci. Tento dům jí připadal stísněný.

„Je to jen prozatím, Roberto,“ odpověděla jí Serafína.

Muž v černém jezdeckém úboru vyšel z průjezdu.

„Dům je připravený, paní Serafíno,“ řekl uctivě. „Zatím je tu jen kuchařka a její syn jako podomek. Služky přijdou zítra a vyloží věci z vozu.“

„Dobře, Luko,“ přikývla. „Tak se půjdeme podívat.“

Vešli do průjezdu, ale Luka po chvíli opět vyšel ven. Zamířil do zájezdního hostince poblíž Měnínské brány, kde se ubytoval kupec, na jehož voze zůstala část Serafíniny výbavy, kterou s sebou z Feltre vezli. Většinu věcí prodali již ve Feltre, aby je nemuseli převážet. Ve voze byly ty nejcennější věci, jaké se v Brně pořídit nedají. Jeden vrchovatě naložený těžký vůz stál u jednoho z hostinců, jež lemovaly Měnínskou ulici, a u něho přešlapovali vozka a kupec a nespokojeně se rozhlíželi na všechny strany. Když zjistili, že kočár se ženou, která si je na cestu najala, zmizel, lekli se, že nedostanou zaplaceno. Kdoví, jaké cetky vezou, kdoví, jestli by jejich prodej cestu pokryl. Teď s úlevou sledovali Luku, jak k nim přichází. Vyplatil kupci zbytek peněz za poskytnuté služby, nasedl na vůz k vozkovi a ukázal mu cestu k Serafíninu pronajatému domu. Tam vozka nechal vůz na dvoře. Podomek odvedl koně do stáje a postaral se o ně. Až služky vůz vyloží, přijde si vozka pro něj i pro koně. Luka mu dal pár drobných mincí, které stačily na slušnou večeři a pivo. Vozka odcházel z domu a vesele si pohvizdoval nějakou zpěvnou melodii. Teď měl pár dnů volno, než se posunou dál. Záleželo na tom, kolik zboží v Brně prodají. Pokud budou mít štěstí a bude o jejich zboží zájem, možná že do Opavy, kterou měli jako poslední bod své cesty, ani nepojedou. Obrátí se na cestu domů a na ní budou nakupovat moravské a rakouské zboží, aby nejeli prázdní a aby vydělali i na zpáteční cestě. Luka ho doprovodil zpátky do hostince v Měnínské ulici. Společně si pak přisedli k několika mužům doprovodu, kteří v hostinci večeřeli. Luka se těšil na starobrněnské pivo jako malý kluk. Deset let ho nepil. Ty italské břečky, kterým tam říkali pivo, byly k nepožití. Víno měli sice výborné, ale koho odkojilo moravské pivo, ten si bude jeho chuť pamatovat navždy. Když před deseti lety ve spěchu opouštěl Brno, netušil, že na návrat do rodného města bude čekat tak dlouho. Tehdy se jmenoval jinak a nebýt Konráda Anshelma, nikdy by nebyl tím, čím je dnes.

Luka obezřetně pozoroval lidi v hostinci. Nikoho nepoznal. Deset let je dlouhá doba v životě člověka i města. Hosté na hostinského pokřikovali Karle, on tu ale pamatoval hostinského Jíchu. Možná byl tohle jeho syn. Už při průjezdu Měnínskou branou si všiml, že se město změnilo. Zbohatlo a rozrostlo se. To bylo zřejmé i na předměstích, která nebývale košatěla. Zkrátka, Brno dělalo čest sídlu moravského markraběte.

Do Feltre sice kupci přiváželi z Brna zprávy, kdo zemřel, kdo se s kým oženil. Ale jak čas plynul, hodně jmen, o nichž kupci mluvili, už Luka neznal. Věděl, že rychtářem je stále Jakub z Rohru, ale věděl také, že nastal čas, kdy se generace střídají při řízení města. Stará garda patricijů pomalu umírala a na jejich místa přicházeli jejich synové. Ovšem sám markrabě také posiloval svůj vliv na chod města. Zavedené staré zvyky při správě města měnil a zdálo se, že v Brně pomalu nezůstane kámen na kameni. Do řízení města se jeho zásahem dostávali řemeslníci, kteří by před deseti lety o místě přísežného nesměli ani snít.

Tohle všechno bylo dobré pro Lukovu věc. Snad ho nikdo nepozná. Vždyť kdo by v Lukovi Ebano poznal kuplíře Wolfa z Puhlíku. Předpokládal, že většina nevěstek, které měl na Puhlíku pod palcem, buď nežije, nebo už není v Brně. Osada nevěstek navíc ani neexistuje a ty nevěstky, které jsou ve čtyřech brněnských nevěstincích na ulici České, musejí být čerstvé zboží, aby se dobře prodávaly. Ovšem věděl také, že náhoda umí být nemilosrdná. Některá z těch dorot mohla být teď počestnou měšťankou, stejně jako je on. Ale na druhou stranu zase předpokládal, že nikdo se svou pochybnou minulostí chlubit nebude. Proto se cítil v relativním bezpečí. A hlavně se změnil i jeho vzhled. Jeho černé vlasy na skráních postříbřily šediny, zmužněl a zmohutněl. Ne, nepoznají ho. Zvláště když bude mluvit jen italsky a německy.

Marek z Erlachu se vracel na Špilberk z lovu v lesích kolem Obřan doprovázen dvěma vojáky z markraběcí družiny. U sedel se jim houpali tetřívci, bažanti a zajíci a tři Markovi oblíbení lovečtí psi je následovali v uctivé vzdálenosti, aby se nepřipletli pod kopyta koní. Na lov ho pozval Unso z Aueršperka, majitel hradu Obřany. Markrabě, jehož velkou zálibou lov byl, s lítostí odřekl, že ho čekají státnické záležitosti. Marek byl docela rád, že mohl na lov vyrazit jen se dvěma muži. Pokud se lovu účastnil markrabě, doprovázelo je celkem několik desítek vojáků, náhončích i lovců.

Když Markova suita přijela k městu na úroveň Brněnské brány, postřehl Marek pohyb na klikaté cestě mezi vinohrady k hradu Špilberk. Nepočetná družina jezdců doprovázela kočár. Marek poznal šternberskou zástavu, kterou třímal jeden z jezdců. Bodl koně do slabin a snažil se družinu dohonit. Přestože jeli pomalu, podařilo se mu to až na nádvoří, kde již muži z družiny sesedli z koní. Zůstali ale stát seskupení kolem kočáru. Z něho právě vystupovala šlechtična v nákladných šatech. Marek poznal kněžnu Kozelskou. Udivilo ho, proč jede pod svou rodnou šternberskou zástavou, a ne pod zástavou bytomsko-kozelských Piastovců, kam se provdala. Družina zůstala na nádvoří a čekala. Bylo zjevné, že se kněžna dlouho nezdrží.

Kněžna Kozelská nezamířila do přijímacího sálu v přízemí, ale komoří ji vedl po dřevěných schodech přilepených na stěně hradu do prvního patra, přímo do markraběcí rezidence v jižním křídle.

Tohle Marka z Erlachu zmátlo. V soukromých pokojích Špilberku přijímal markrabě pouze příbuzenstvo nebo návštěvy, které neměly oficiální charakter či měly zůstat nepovšimnuty.

Kněžna Kozelská, rodem Šternberková, se pyšnila jednou z nejurozenějších modrých krví. Její babička, po níž dostala kněžna jméno, byla Markéta Čáková, sestra Matúše Čáka Trenčanského. Až do své smrti v roce 1321 byl Čák nekorunovaným králem „Váhu a Tater“ a doposud se tomuto území říkalo Čákova země. Čákovci odvozovali svůj původ od vznešeného Eleuda, jenž patři mezi sedm uherských velmožů, kteří přivedli v 9. století svůj lid do Panonské nížiny. Dalším z oněch sedmi náčelníků byl Almoš, od něhož odvozovali svůj původ Arpádovci, první dynastie uherských králů.

Kněžna Kozelská oslavila třicáté narozeniny a již sedm let byla vdovou. Jako čtrnáctiletou ji otec provdal za sedmnáctiletého slezského knížete Bolka Bytomsko-Kozelského. Z tohoto krátkého manželství, které skončilo předčasnou smrtí mladého knížete za jeho pobytu v Římě, se narodily tři dcery. Nejstarší teď bylo patnáct let.

Kněžna Kozelská zdědila podobu i hrdost své uherské babičky. Černé vlasy a oči tvořily nádherný kontrast s bílou pletí, jež byla zase vkladem její matky Elišky z Lichtenburka. Její vystupování bylo odměřené, ale plné tvary jejího těla nevědomky lákaly k milostným hrátkám.

Marek z Erlachu ji viděl jen několikrát. Po smrti svého manžela musela řešit problémy s jeho pozůstalostí. Měla sice zaručenu správu nad bytomsko-kozelským knížectvím po dobu svého života, ale okolní knížata spřízněná s jejím manželem dělala vše pro to, aby si knížectví rozdělila mezi sebe. Neustálé právní spory kněžnu Markétu unavovaly.

Nejstarší dcera Alžběta již byla provdaná za těšínského knížete Přemysla a minulý rok porodila syna.

Třináctiletá Eufemie byla zasnoubená s knížetem Václavem Falkenberským a nejmladší dvanáctiletá Bolka byla zasnoubená s Čeňkem z Vartenberka. Obě neprovdaná děvčata zatím žila v Těšíně u své sestry Alžběty a švagra, který byl jejich poručníkem. Ovšem svatby již byly na spadnutí.

Samotná kněžna Markéta pobývala na svých statcích na Moravě nebo u dcer v Těšíně. Byla by bývala lákavou nevěstou už jen vzhledem ke svému rodovému majetku a vlivu svých bratrů, ale dala najevo, že se vdávat již nehodlá a že jí volný život vdovy vyhovuje. Kněžniným stínem, jež ji na každém kroku doprovázel, byl velitel její družiny Vojtěch ze Šilperka, syn šilperského kastelána. Hrad Šilperk patřil Šternberkům a kněžna na něm měla původně pojištěné věno, než směnila Šilperk se svými bratry za vsi Tatenice a Krasíkov. Vojtěch byl hezký, urostlý a nemluvný muž a zdálo se, že kněžna mu ve všem naprosto důvěřuje. Ostatně, znali se od dětství. Marek přemýšlel, co kněžnu přimělo, aby se v Brně teď zastavila. A téměř to vypadalo, jako by tu byla inkognito. Kněžna Kozelská zmizela i s Vojtěchem ze Šilperka za vstupními dveřmi.

Marek z Erlachu předal koně štolbovi a šel se převléct do svého pokoje. Měl k dispozici pokoj v západním křídle. Stačil mu. Většinu času teď trávil na hradě Horákov se svým nemanželským synem Mikulášem. Táhlo mu na třináctý rok a Marek z něho chtěl vychovat rytíře, který se bude moci pohybovat navzdory svému nemanželskému původu mezi nejvyšší šlechtou v zemi. Rád také pobýval v domě na Dolním trhu. Koupil jej od své milenky Žofie Pasířové pro jejich dceru Giselu. Nemanželská dcera Gisela, kterou mu Žofie, brněnská měšťanka, porodila, teď žila s matkou v Praze. Žofie se výhodně provdala za pražského pekaře Tobiáše a Marek ji i dceru nikdy nezapomněl navštívit, když dlel s markrabětem v Praze. Dobré vztahy, které měl otčím ke Gisele, byly ostatně vykoupeny štědrou podporou, kterou k výchově své dcery Marek poskytoval, a také tím, že Tobiáš mohl dodávat pečivo na královský dvůr.

Marek, vrstevník markraběte, ještě ženatý nebyl. Občas na něho markrabě zatlačil, aby se oženil, ale nikdy tento nátlak netrval dlouho. Již roky byla jeho stálou milenkou vdova Anděla ze Starých Zámků, hradu, který se nacházel nedaleko jeho hradu Horákova. Ovšem Markovi bylo jasné, že oženit by se konečně měl. Bylo mu čtyřicet let a začínal pociťovat podivný smutek, když přijel na Horákov a vítali ho kromě syna jen kastelán a jeho rodina a lovečtí psi.

Již pár měsíců se poohlížel po vhodné nevěstě. Marek byl dlouholetým přítelem markraběte, znali se od dětství. Měl pravidelný příjem z markraběcích služeb a vcelku dobře hospodařil na svých statcích, které od příchodu s markrabětem na Moravu získal darem nebo koupil. Bohužel se ale nemohl opřít o vliv a majetky silného rodu, protože byl posledním žijícím příslušníkem zchudlého starobylého tyrolského rodu Erlachů. Marek měl vliv na markraběte, měl úctu moravských šlechticů, pohodlně žil na markraběcím dvoře, ovšem majetkem se těm nejvýznamnějším rodům rovnat nemohl. Žádná z dívek, které mu byly doposud nabídnuty jako nevěsty, ho nezaujala. A ty, které se mu líbily, zase nezajímal on, tedy nezajímal spíše jejich otce.

Markrabě Jan Jindřich přijal kněžnu Kozelskou v malé komnatě, která byla zařízená pro soukromé návštěvy. Dojem důstojného prostředí navozovaly četné obrazy světců a barevnými skly vykládaná lomená okna. Na stole čekalo občerstvení.

„Vítej, kněžno Markéto,“ oslovil ji markrabě důvěrně a políbil jí ruku, kterou mu na přivítanou podala. Vojtěchu ze Šilperka přátelsky kývl na pozdrav. Ten mu odpověděl nejprve úklonou a pak se postavil do pozoru a vzápětí zaujal místo u dveří.

Markrabě vyzval kněžnu Kozelskou, aby se posadili ke stolu. Kněžna rukou ukázala na džbán s vodou a markrabě jí nalil do poháru. Potom vzal do ruky džbán s vínem a naznačil, že jí nalije i víno. Kněžna však zavrtěla hlavou.

„Děkuji, Milosti,“ odmítla. „Hned se vracím do Těšína.“

„Mohla jsi tu pár dní zůstat,“ odpověděl Jan Jindřich.

„Bohužel, mám ještě nějaké povinnosti…,“ trochu zaváhala, „skoro bych řekla, že macešské.“

Markrabě Jan Jindřich se usmál. „Chápu.“

„Elza je přichystaná v Těšíně,“ řekla kněžna Kozelská. „Záleží už jen na tobě, Milosti.“

„Vyzvednu ji na hranicích Moravy, řekněme za týden?“ navrhl markrabě.

„Dobře,“ přikývla kněžna Kozelská.

„Ale jen proto jsi nepřijela, kněžno Markéto,“ podíval se na ni Jan Jindřich. „Dohodl jsem se s knížetem Přemyslem, že až bude jeho sestra Elza připravená, pošle pouze zprávu po poslovi.“

„Milosti, pro celé těšínské knížectví je to velká čest, že sis za svou ženu vybral Alžbětu Těšínskou. Stejná čest, jako když se Viola Těšínská, Alžbětina prateta, stala ženou českého krále Václava.“

„Ale…,“ napomohl jí Jan Jindřich.

„Uvážil jsi, pane, co všechno z toho sňatku plyne?“ podívala se na něho trochu vyčítavě. „Elza je jeptiška. Složila věčný slib čistoty, jednou se měla stát abatyší v Třebnici. Zatím o vaší dohodě nikdo neví. Elza se ještě může vrátit do kláštera zpět.“

„Jsem si toho vědomý,“ odpověděl Jan Jindřich uvážlivě. „Ale není první jeptiškou, která odešla z kláštera a provdala se.“

„Milosti, sám ale víš, jaké s tím bývají problémy. Papež to nevidí rád.“

„Nevidí, ale jsem si jistý, že se teď nepostaví proti mému bratru Karlovi.“

„A taky o tom mluvím,“ sklopila kněžna oči. „Co na tvou třetí ženu říká císař Karel?“

„Nic,“ pokrčil Jan Jindřich rameny. „Má novou královnu a je zamilovaný.“

„Ale svolení k církevnímu sňatku ti nedal, že?“ zeptala se mírně kněžna.

„Nepotřebuju jeho svolení,“ odpověděl Jan Jindřich trochu ostřeji, než měl v úmyslu. „Moje třetí manželství je jen moje soukromá záležitost.“

„Chci jen říct, že pokud by císař dal požehnání k církevnímu sňatku, bylo by to lepší. Můj zeť Přemysl Těšínský má dojem, že král tomuto spojení nepřeje.“

„Chápu, Markéto,“ uklidnil se již Jan Jindřich. „Přemysl Těšínský se chce jistit, aby neupadl u krále v nemilost, když mi dá svou sestru. Ale ujišťuji tě, že můj sňatek s Elzou jeho postavení na královském dvoře nezmění k horšímu. Císař ho má rád i pro jeho schopnosti. Potřebuje kolem sebe chytré lidi. Kníže Přemysl bude vždycky císařův oblíbenec.“

„Chci ale po tobě slib, Milosti, že v co nejkratší době stvrdíš váš vztah s Elzou před oltářem,“ kapitulovala nakonec kněžna.

„Máš mé slovo,“ přikývl Jan Jindřich.

„A Elza se musí vyvázat co nejrychleji ze svých slibů vůči církvi. Ostatně sám víš, že by měla do té doby zůstat v klášteře.“

„To může trvat měsíce, než by jí papež povolil z kláštera odejít. Nechci čekat. A taky by se mohlo stát, že jí to nedovolí vůbec. Bude-li Elza z kláštera pryč, nezbude mu nic jiného, než jí odchod povolit dodatečně.“

Kněžna Kozelská se zatvářila ustaraně. „Víš, jaké jsou problémy ohledně dědictví po mém muži. Nechtěla bych, aby kvůli tvému sňatku s Elzou císař na Přemysla zanevřel a nepotvrdil mu nárok, který má po sňatku s mojí dcerou na Bytomsko a Kozelsko.“

„Přimluvím se u císaře, aby mu nárok co nejrychleji potvrdil,“ slíbil markrabě.

Kněžna vypila pohár vody a vstala. Markrabě se postavil také a na rozloučenou jí opět políbil ruku. Kněžna v doprovodu Vojtěcha ze Šilperka opustila pokoj. Jan Jindřich přešel k oknu a hleděl skrz barevná sklíčka okna do dálky, kde viděl pod Špilberkem Brno. Kostelní špičky měnily barvu podle toho, kterou barvou vitráže je pozoroval. Červená je zbarvila do krvava, modrá jim dodala nádech důstojnosti, žlutá zase rozjásané veselí a čirá mu ukázala realitu letního dne zalitého sluncem.

Po chvíli se ozvalo zaklepání a do místnosti vešel Marek z Erlachu.

„Co chtěla kněžna Kozelská, Jane?“ oslovil markraběte důvěrně, jako pokaždé, když spolu byli sami.

„Musím se ti s něčím svěřit,“ řekl markrabě a otočil se k Markovi.

Vážnost jeho hlasu Marka znepokojila.

„Vybral jsem si ženu.“

„Koho?“ vydechl Marek a v hlavě mu zavibrovaly poplašné bubínky.

„Elzu Těšínskou.“

„Elzu?“ řekl Marek a posadil se.

„Zatím to ví jen ona, její bratr a kněžna Kozelská,“ dodal Jan Jindřich.

„A císař?“ zeptal se Marek hlasem, z něhož bylo znát, že se ho dotklo, že se mu markrabě nesvěřil se svým úmyslem.

„Ví o tom, ale nijak to nekomentoval.“

„Takže tím sňatkem není nadšený?“

Markrabě pokrčil rameny. „To je snad jedno, ne?“

Marek sklopil oči. Nechtěl markraběti říct, že to jedno není. Jak znal císaře, počítal s každou možností, jak využít manželství svých dětí, synovců a neteří i samotného bratra k tomu, aby posílil své postavení římského císaře v říši. A tohle manželství se mu do počtů určitě nehodí. Nic tím nezíská. Loajalitu těšínského knížete Přemysla získal už dávno.

„Proč jsi mi o tom neřekl?“ zeptal se Marek ukřivděně.

„Dal jsem Elze čas na rozmyšlenou, jestli opravdu chce opustit Třebnici. Za pár let by se tam stala abatyší. Teď mi kněžna Kozelská potvrdila, že Elza souhlasí. Jsi první, komu to říkám. Nebyl jsem si jistý, jak se Elza rozhodne.“

„Kdy přijede?“ chtěl vědět Marek.

„Za týden ji převezmu na hranicích Moravy,“ řekl Jan Jindřich.

„A sňatek?“

„V den jejího příjezdu do Brna si dáme veřejný slib.“

„Takže církevní sňatek zatím nebude?“ podivil se Marek.

„Chtěl bych ho připravit na podzim nebo v zimě, aby se ho mohl zúčastnit i císař. Chci velkolepou hostinu a arcibiskupa Arnošta z Pardubic jako oddávajícího.“

Jenže ten bez příkazu císaře Karla nehne ani prstem, pomyslel si Marek. Pochopil, že Jan Jindřich potřebuje na svůj církevní sňatek s Elzou připravit právě císaře.

„Jestli dovolíš, vyzvednu Elzu na hranicích já,“ řekl Marek.

Jan Jindřich se zamyslel. „Možná to bude lepší,“ přikývl potom.

Markův návrh byl rozumný. Nebudou dělat přílišný rozruch ani s civilním sňatkem a počkají v klidu na sňatek církevní.

„A co paní Diemuth, už o tom ví?“ zeptal se Marek.

„Ne,“ odpověděl markrabě se zachmuřenou tváří.

„Jak to chceš udělat? Paní Diemuth se s tvojí novou manželkou jistě smíří. Je chytrá a rozumná. Určitě s tím počítala. Ovšem jak vezme Elza přítomnost Diemuth?“

„Chci přestěhovat Diemuth i se synem na hrad Veveří,“ odpověděl Jan Jindřich nejistě.

Marek z Erlachu nic nedodal. Jak znal Diemuth, s izolací na Veveří se nesmíří, přestože markrabě dlel na hradě Veveří rád a často. Spojoval tady dvě záležitosti. Svůj oblíbený lov v okolních lesích a úřadování. S ním se na Veveří stěhovala celá jeho markraběcí kancelář. Tady ho navštěvovala šlechta se svými požadavky a dobře naložený markrabě jim zde často vycházel vstříc.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

I.