ODSTÍNY VÁŠNĚ

Astrid Pfister

Nebezpečné svádění

Vydala Moravská Bastei MOBA, s.r.o., Brno, 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2013 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Marek Pavka, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s.r.o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-7045-3

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

V pětatřiceti byl nejvyšší čas na změnu! Natascha Winterová si to každopádně myslela a využila svou šanci, když se stala hlavní sestrou v nemocnici. Předsevzala si, že její chod zmodernizuje, ale především, že bude mít úzké vztahy se spolupracovníky. Zdálo se však, že jeden kolega si to špatně vyložil. A tak Natascha začala získávat nové zkušenosti nejen ve své profesi…

Příliš brzy mě budík vytrhl ze spánku. Přestože jsem byla ranní ptáče, toho dne se mi vstávat nechtělo.

Byl to můj první den v nové práci. To proto jsem byla tak vzrušená.

Hned jsem šla do sprchy, vydatně se nasnídala a oblékla se. O tom, co si na sebe vezmu, jsem předchozího dne přemýšlela celé hodiny.

Když jsem bývala zdravotní sestra, bylo mi jedno, co si vezmu, protože jsem v práci musela chodit v předepsaném pracovním oděvu. Ale teď, jako hlavní sestra v nemocnici, jsem si na sobě musela dát záležet. Proto jsem se rozhodla pro černé sako a džíny. Obula jsem si černé střevíce – což pro mě bylo neobvyklé, protože vysoké podpatky jsem zatím moc nepoužívala.

Nevěděla jsem ovšem, co s vlasy. Mám dlouhé, blond vlasy, které jsem jako zdravotní sestra nosila svázané do drdolu. Teď jsem však musela vymyslet něco jiného. Ze všeho nejdřív jsem si je načesala, ale pak jsem vypadala tak, jako bych šla do opery nebo do divadla. Potom jsem zkusila cop, ale to jsem se musila rozesmát. Vypadala jsem jako jedna přísná knihovnice, ze které jsem jako dítě vždycky měla strach. Na řadu přišel i pletený cop kolem hlavy a několik dalších účesů, ale pak jsem to vzdala a rozhodla se, že si vlasy nechám rozpuštěné, protože tak se mi to vždycky líbilo nejvíc.

Musela jsem vypadat seriózně a suverénně, a v žádném případě ne šosácky nebo staromódně. Předsevzala jsem si, že do nemocnice přinesu nový vítr. Dosavadní hlavní sestra se překvapivě nechala penzionovat a mě doporučila jako svou nástupkyni. Znali jsme se z dřívějška a lidsky jsem si jí cenila. V posledních letech ale personál řídila pedantsky.

Hlavně žádné novinky a žádné bratříčkování se spolupracovníky. Vždycky, když jsem ji navštívila, byla v kanceláři sama, jako by se spolupracovníci báli ji rušit.

Chtěla jsem to změnit a měla jsem za to, že jako bývalá zdravotní sestra spolupracovníky dobře chápu, a tak budu moct být ideálním prostředníkem mezi nimi a vedením nemocnice.

Na začátku jsem byla spíš skeptická, když mi byla nabídnuta tato práce, protože jde o velkou odpovědnost spojenou s činností v mnoha sférách. Ale pak jsem si řekla, že mi je pětatřicet a potřebuju změnu. A neustálé změny služeb a noční šichty už mi vadily.

Čím více jsem o tom přemýšlela, tím více jsem se těšila na svou novou práci a výzvy s ní spojené.

***

Když jsem o hodinu později přišla do nemocnice, byla jsem vzrušená. Nejprve jsem šla do kanceláře ředitele, doktora Thiemeyera. Znala jsem ho z přijímacího rozhovoru, byl to přátelský a klidný člověk.

Pan Thiemeyer mě přivedl do mé kanceláře. Hrdě jsem se tam rozhlédla, ale poněkud mě znejistila halda papírů, která na mě čekala.

Všiml si toho.

„Jak vidíte, vaše předchůdkyně vám po sobě ledacos zanechala,“ řekl. „O to více nás těší, že jsme našli tak mladou a činorodou nástupkyni.“

Polichoceně jsem se usmála.

„Děkuji. Budu se snažit nezklamat vaši důvěru a doufám, že již brzy budu moct provést jisté změny.“

Doktor Thiemeyer přikývl a já pokračovala:

„Něco bude nutné zmodernizovat, ale především mi jde o užší a důvěrnější kontakt s jednotlivými odděleními a spolupracovníky. Kolegové by měli vědět, že jsou kdykoli vítáni v mé kanceláři,“ řekla jsem.

„To rád slyším. To je přesně to, co bych si přál, protože důvěra a komunikace jsou prevencí nedorozumění a vytvářejí příjemnou pracovní atmosféru.“ Působil spokojeně. „Teď vás tu nechám, ať si můžete udělat přehled o jednotlivých odděleních. Jestli se na něco budete chtít zeptat, jsem vám samozřejmě kdykoli k dispozici.“ Těmito slovy se se mnou prozatím rozloučil.

Když se po chodbě vydal ke své kanceláři, zůstala jsem tam chvíli stát a zhluboka oddechovala. Cítila jsem se jako školačka první den v nové třídě. Akorát že jsem měla řídit osm oddělení a spoustu spolupracovníků, které jsem ještě neznala.

Srdce mi divoce bušilo a potily se mi dlaně. To přece chceš! O takové šanci odjakživa sníš! pomyslela jsem si, abych si dodala odvahu.

Byla to pravda, ale od přírody jsem byla spíš střízlivá, což mi to neulehčovalo.

Zároveň jsem si byla jistá, že se na novém místě budu cítit neuvěřitelně dobře, až překonám počáteční nejistotu.

Celý den jsem strávila na jednotlivých odděleních, aniž bych navštívila svou kancelář. Chtěla jsem si vybudovat úzké styky s jednotlivými spolupracovníky.

Postupně jsem se uvolňovala a získávala sebejistotu, což bylo dáno hlavně tím, že spolupracovníci byli otevření a vlídní.

Už bylo odpoledne, když jsem si všimla, že jsem v tom rozrušení dočista zapomněla na oběd. Přesto jsem se vydala na poslední oddělení, na internu. Tam jsem se vyznala nejlépe, protože jsem jako zdravotní sestra v posledních letech pracovala právě zde. Asi proto jsem si ho nechala na konec.

I tady ke mně byly sestry přátelské a pozvaly mě na kávu, abychom se lépe poznaly.

Vrchní sestra Lydia, která už to neměla daleko do důchodu, mi v hrubých rysech vylíčila to nejdůležitější o jednotlivých sestrách a pečovatelích. Při tom mi je představila.

Hlavou se mi honila jména a věděla jsem, že budu potřebovat týdny na to, abych si zapamatovala aspoň polovinu.

Chvíli jsem uvažovala, že bych si sepsala seznam všech oddělení s jednotlivými spolupracovníky, ale už jen to by mi zabralo celé dny. Takže jsem se rozhodla si všechno postupně vštípit do paměti. A kdyby se mi to nepodařilo, ještě jsem měla jejich databázi.

„Ahoj, Marco, pojď na chvíli sem, jestli máš čas!“ zvolala Lydia na chodbu.

Pohlédla jsem tam a dovnitř vešel neuvěřitelně přitažlivý muž, kterému mohlo něco před čtyřicítkou.

Byl vysoký, skoro metr devadesát, což mě velmi zaujalo, přestože jsem sama měla jen metr třiašedesát. Jeho tmavě hnědé, skoro černé vlasy byly módně učesané a skvěle se hodily k jeho zeleným očím.

Působil úplně jinak než pečovatelé, které jsem dosud poznala, protože z něho vyzařovala suverénnost a sebejistá uvolněnost, přestože na sobě měl obyčejný plášť, působil jako někdo, kdo by se dobře cítil i v obleku a kravatě.

Lydia vstala a podala mu šálek kávy.

„To je nová hlavní sestra Natascha Winterová. Dnes nastoupila a chce si udělat přehled o odděleních. Hned jsem jí řekla o našich specifikách a o tom, jak jsme pilní. Ale neměj strach, patří k nám, dřív bývala zdravotní sestrou,“ řekla Lydia a dobrácky na mě mrkla.

„Dobrý den,“ odvětil a kývl na mě.

„Marco je na tom tak jako ty, je tu teprve pár dnů,“ poznamenala Lydia.

„Takže zelenáč.“ Usmála jsem se na něho. „Kdes pracoval předtím?“

„Nebylo to tady, teprve jsem se sem přistěhoval.“

„Už jsi někdy byl na interně?“

„Ne.“

„Zvykáš si?“

„Ano, snažím se,“ odpověděl tak stroze, že to skoro bylo neslušné.

To je teda morous, pomyslela jsem si.

Než jsem se mohla zeptat na něco dalšího, postavil svůj šálek, kterého se ani nedotkl, na kredenc a řekl: „Musím bohužel jít, v pokoji 203 na mě čeká jeden pacient.“ Pak rychle zmizel. Když jsem chtěla Lydii říct, jak je nezdvořilý, prohodila: „Vidíš, jak je to u nás hektické. Na začátku týdne je to tu vždycky jako na nádraží. A já bohužel také musím jít.“

„Já též. Děkuji za informace a za to, že sis na mě udělala čas,“ odvětila jsem a rozloučila se.

Když jsem výtahem jela dolů, uvažovala jsem o setkání s tím Marcem. Jak může někdo, kdo vypadá tak pohledně, být tak mrzutý? Nehledě na to, že mi to připadalo, jako by chtěl co nejrychleji pryč. Zdálo se, že jsem se mu na první pohled znelíbila. Přitom mě vůbec neznal a já jsem ho svými otázkami nechtěla znervóznit, nýbrž ukázat zájem.

Přesto jsem si nenechala zkazit náladu, protože jsem toho dne poznala mnoho spolupracovníků, kteří ke mně byli všichni přátelští a vstřícní.

První den proběhl lépe, než jsem předpokládala.

Zasloužila jsem jít domů. Poté, co jsem celý den chodila ve slušivých střevících s vysokými podpatky, na které jsem však nebyla zvyklá, mě velmi bolely nohy.

A tak jsem se rozhodla, že první úspěšný den oslavím. Nejdřív si objednám velkou pizzu, pak se okoupu a ve vaně vypiju jednu nebo dvě sklenice vína.

***

Následujícího dne jsem nejdřív šla do své kanceláře, protože jsem se chtěla seznámit se svou prací. Už jen kartotéka a odpovědi na maily mi trvaly celé hodiny. Navíc jsem před sebou měla spoustu papírů, které má předchůdkyně nevyřídila.

V poledne jsem šla do malé restaurace přes ulici, kterou mi několik spolupracovníků doporučilo jako alternativu ke kantýně.

Líbilo se mi tam a s chutí jsem se pustila do špaget. Restaurace byla útulná a stála přímo naproti nemocnice. A nebyla drahá. Klidně bych mohla být jejím štamgastem.

Po polední přestávce jsem se rozhodla, že papírování pro ten den stačilo, a vydala jsem se na jednotlivá oddělení.

Bylo pro mě důležité, aby spolupracovníci od začátku věděli, že jsme jeden tým a že se od nich neizoluji. Měli vidět, že se snažím o úzkou spolupráci a mohou za mnou kdykoli přijít se svými problémy.

Když jsem přišla na internu, už z dálky jsem spatřila pečovatele Marca, který ke mně byl předešlého dne tak nevlídný a chladný.

Přestože mě tělesně přitahoval, neměla jsem chuť s ním vést nějaký křečovitý rozhovor. Nahlédla jsem do sesterny, ale všichni byli zaneprázdnění.

„Dobrý den, paní Winterová, je to tak?“ oslovil mě náhle Marco a přišel blíž.

„Ano, ale můžeme si tykat. Jmenuju se Natascha,“ odvětila jsem.

„Nemáš chuť a čas na kávu?“ zeptal se a kývl na sesternu.

Překvapeně jsem pozvedla obočí. Je to ten samý muž, před kterým jsem včera skoro utekla?

Přikývla jsem a společně jsme šli do sesterny. Při kávě se s úsměvem zeptal, jak uplynuly mé první dva dny.

Byl úplně jiný, okouzlující a příjemný společník. Cítila jsem se v jeho přítomnosti dobře a hodně jsem mu toho o sobě řekla. „Celou dobu mluvím jenom o sobě,“ prohodila jsem a rozesmála se. „Co ty?“

Pohlédl mi do očí a odpověděl: „Rád bych ti o sobě něco pověděl, ale teď bohužel musím dál pracovat. Ostatní už se určitě ptají, kde jsem.“

Přikývla jsem. „Ano, samozřejmě, já jsem na tom stejně. Chci navštívit ještě dvě oddělení, než budu pokračovat.“

Chtěla jsem ještě něco říct, ale v té chvíli na Marca zavolala jedna sestra a s úsměvem se se mnou rozloučil.

„Bylo to s tebou hezké. Rád se s tebou uvidím,“ řekl, než se otočil a šel za tou sestrou.

Po cestě k výtahu jsem měla hlavu plnou jeho vlídného hlasu a upřeného pohledu. Ze všech lidí, které jsem za poslední dva dny poznala, mě nejvíc zaujal on.

A tak jsem si opět uvědomila, jak chybné je hodnotit člověka podle prvního dojmu. Pravděpodobně měl předešlého dne příliš moc práce nebo se s někým pohádal…. Ten muž, který se mnou mluvil dnes, se mi zatraceně líbil a já se těšila na naše další setkání.

Chtěla jsem se koncentrovat pouze na svou práci – jenže stále jsem měla jeho hlas v uších a cítila jsem mravenčení, když jsem na něho pomyslela…

***

Už to bylo čtrnáct dnů, co jsem byla na novém místě, a čas plynul rychle, protože jsem měla spoustu práce. Všechno probíhalo tak hladce, až to skoro bylo podezřelé. Doktor Thiemeyer byl se mnou spokojený a spolupracovníci mi důvěřovali stále více. Proto jsem se rozhodla oslavit ten den pizzou. Protože bych ji sama celou nesnědla, chtěla jsem ji nabídnout na odděleních.

Chvíli jsem přemýšlela, kam nejdřív, a potom jsem se rozhodla pro internu. Přestože jsem nechtěla nikoho upřednostňovat, cítila jsem se tam nejlépe.

Možná to mělo co do činění s oním přitažlivým pečovatelem Marcem.

Musela jsem se však držet zpátky, protože Lydia, kterou zanedlouho čekal důchod, při mé poslední návštěvě s úsměvem poznamenala, že mám její oddělení nějak moc v oblibě, když tam trávím tolik času.

Nezmínila, že tam většinu doby trávím s jedním spolupracovníkem, protože s Marcem jsme se ještě dvakrát nebo třikrát setkali u kávy. Bylo to tak, že mi většinou kladl otázky. O sobě podle všeho mluvil jen nerad. Říkala jsem si ale, že se to změní časem.

Když jsem se objevila s pizzou a řekla jim, že jsou zváni, potěšilo je to, protože ten den byl tak stresující, že se většina z nich ani nedostala k tomu, aby si vypila aspoň jednu kávu, o snídani ani nemluvě.

Postavila jsem pizzu na stůl a připravila talíře. Ta místnost se rychle zaplnila lidmi. Všichni mě srdečně zdravili a bavili se se mnou, jako bych k nim patřila stále.

Viděla jsem, že Marco tam není. Dobře jsem věděla, že má službu, schválně jsem tu pizzu objednala ten den.

Jedna ze sester si všimla, že Marco chybí, a zavolala na něj.

„Co je?“ zeptal se, když nahlédl dovnitř.

„Máš tu pizzu. Pojď, vezmi si,“ zavolala jsem na něho.

Rozhlédl se tam, vrhl na mě pohled, který jsem si nedovedla vysvětlit, ale který byl jednoznačně chladný, a odpověděl: „Ne, děkuji, musím pracovat.“

„Ale no tak, zvonek od pacientů uslyšíš i tady,“ řekla jsem dobrosrdečně. Byla jsem odhodlaná jeho odmítavé chování ignorovat.

„Díky, ale nemám chuť na pizzu,“ odsekl, ovšem tónem, který stejně tak dobře mohl znamenat: „Nemám chuť na tebe.“

Pak místnost opustil a já tam zůstala jak opařená. Pohlédla jsem na kus pizzy ve své dlani a přešel mě apetit.

Co se to s ním děje? Je to dr. Jekyll a pan Hyde? To přece není možné!

Jeden den mě ignoruje, potom mě pozve na kávu a chce o mně vědět všechno možné a pak se zase tváří, jako kdybych měla nějakou nakažlivou nemoc.

Využila jsem příležitosti a pokud možno nenuceně se zeptala: „Co je vlastně zač? Přátelí se s někým z vás?“

Jejich odpovědi jen posílily můj pocit, že s ním něco není v pořádku.

„Vlastně ho vůbec neznám, i když tu už pracuje několik týdnů. Dost se drží zpátky,“ řekla jedna sestra.

Lydia poznamenala: „Je to opravdu dobrý pečovatel, ale víc o něm nemůžu říct. Nikdy nemluví o ničem soukromém a je velmi zdrženlivý. Není to tak, že by byl nevlídný… spíš se drží na distanc.“

„Na drink po práci nebo nějaký večírek nikdy neměl chuť. Asi ani nemá čas, ale když se ho zeptáme, co dělá, vyhne se odpovědi a zmizí,“ mínila Isabelle, což byla mladá praktikantka.

„Skoro to vypadá, jako by něco skrýval,“ vyklouzlo mi, než jsem tomu mohla zabránit.

Lydia na mě vrhla zamyšlený pohled. „To může být pravda, ale může to mít i jiné vysvětlení. Možná má za sebou rozchod s dívkou a chce se plně soustředit na svou práci.“

Musela jsem uznat, že to zní přesvědčivě a logicky.

S úlevou jsem se nadechla a znovu jsem pocítila chuť na pizzu. Když jsem vstala a znovu si vzala, uviděla jsem, že došly ubrousky.

„Nemáte tu někde další ubrousky?“ zeptala jsem se.

„Na konci chodby vlevo, jsou tam i papírové ručníky a takové věci.“

Šla jsem tam. Na každém oddělení byly místnosti, kde jsem ještě nebyla.

Na chodbě se objevila jedna sestra, která byla dosud zaneprázdněná. Pozdravila mě. Už jsem sahala po klice. Přes rameno jsem řekla, že na ni v sesterně čeká pizza. Při tom jsem vešla dovnitř.

Když jsem se otočila, spatřila jsem před sebou Marca. Naráz mi byly jasné dvě věci. To, že nejde o místnost pro uklízečky, a to, že je skoro úplně nahý.

Nahrnula se mi krev do hlavy a začala jsem koktat.

Přesto jsem si to neodpustila a prohlédla si jeho tělo.

Stál přede mnou v přiléhavých trenýrkách a tak jsem viděla jeho dobře zformovanou, neochlupenou hruď, ploché břicho a svalnatá stehna. Všechno na něm působilo tvrdě a mužně. A přestože bych se nejradši propadla do země, přála jsem si, aby se otočil a já tak viděla, zda má i zadek tak přitažlivý jako zbytek těla.

Jenže jsem se otočila já a chtěla jsem pryč. Slyšela jsem, jak se Marco za mnou nahlas směje.

„Chtěla jsem… myslela jsem… že tu je komora,“ koktala jsem. „Omlouvám se.“

Rychle si oblékl nové kalhoty a košili a udělal jeden krok ke mně.

„Jen klid. Je to moje chyba. V tom shonu jsem zapomněl zamknout. Měl jsem špinavé šaty a chtěl jsem se převléct.“

Obrátila jsem se a stále jsem se cítila trapně. Tiše zašeptal: „Doufám, že to, cos viděla, se ti líbilo.“

Co? S otevřenými ústy jsem se otočila, ale Marco už kráčel pryč a potom zmizel v jednom pokoji.

Řekl to doopravdy, nebo se mi to jen zdálo? Byla jsem tak zmatená, že jsem hned šla pryč. Až v kanceláři jsem si uvědomila, že jsem nešla na sesternu se rozloučit. Ten chlápek mě připravil o rozum. Nejdřív byl tak nevlídný a odmítl se mnou pojíst pizzu a teď se mnou nepokrytě flirtoval.

Pokusila jsem se soustředit na svou práci, abych nemusela myslet na Marca a jeho vypracované tělo a abych zapomněla na své pocity.

***

Zrovna jsem byla zahloubaná do komplikovaných výpočtů, když kdosi zaklepal na dveře.

„Dál.“ Rychle jsem to dopočítala, aniž bych vzhlédla. „Posaďte se, prosím, hned se vám budu věnovat.“

„Raději zůstanu stát,“ ozval se hluboký mužský hlas, který jsem hned poznala. Okamžitě jsem ucítila mravenčení.

„Marco?“ Překvapeně jsem na něho pohlédla. Co tu chce?

Aniž by něco řekl, zavřel dveře, obešel psací stůl a zvedl mě ze židle.

Ucítila jsem jeho vodu po holení a zamotala se mi hlava. Pohlédl mi do očí, mlčky mě přitáhl k sobě a políbil mě. Rozechvěly se mi nohy, tak, že jsem se bála, že se mi podlomí. Byla jsem naprosto zmatená a nevěděla jsem, jak se mám chovat. Chtěla jsem ho odstrčit, ale jeho polibek byl tak vzrušující, že jsem tam jen omámeně stála. Jeho jazyk zkoumal má ústa a každý dotek jeho rtů nebo jazyka mě elektrizoval. Zapomněla jsem na všechny konvence a chytila ho za záda. O tom jsem už dlouho potají snila. Dlaněmi jsem jezdila po jeho svalnaté hrudi.

Tu přidušeně zasténal a přitiskl mě k sobě ještě víc. Jeho polibek byl ještě vášnivější.

Přitiskla jsem se k němu, potom mě chytil za zadek a vytáhl na psací stůl.

Přitáhl mě k sobě a strčil mi ruku pod blůzu. Znovu mi bylo, jako by mě zasáhl elektrický proud. Aniž bych to chtěla, můj dech se zrychlil. Pomalu mi dlaní jezdil po břiše a já toužila po tom, aby se konečně dotkl mých ňader.

Chtěla jsem, aby mi rozepnul blůzu a podprsenku. Mé šaty mi v té chvíli připadaly jako nesnesitelná překážka. Chtěla jsem ho cítit na své nahé pleti.

Tiše jsem sténala a svíjela se a při tom jsem se zamotala do přikrývky. Otevřela jsem oči a byla jsem úplně mimo. Kolem byla tma.

Potom jsem si uvědomila, že to všechno byl jen sen… Ležela jsem ve své posteli a byla noc. To, co mi ještě před chvílí připadalo tak skutečné, nebylo nic než sen.

S divoce bušícím srdcem jsem ležela pod přikrývkou a nemohla jsem uvěřit tomu, že se mi o něm zdá. Musela jsem si přiznat, že se mi to líbilo a že jsem zklamaná z toho, že je to jen sen.

Taková intenzita pro mě byla něčím novým. Samozřejmě že jsem podobné sny mívala už předtím, ale po probuzení jsem na ně hned zapomněla. Teď jsem byla ještě stále vzrušená, jako bych byla pod proudem.

Zavřela jsem oči a pokusila se uklidnit a znovu usnout, ale na to jsem byla příliš rozrušená. Tak jsem toužila po Marcových dotecích, že mě to skoro bolelo.

Bylo mi horko a měla jsem pocit, že nemůžu dýchat. Přemýšlela jsem, zda se nemám jít osprchovat, ale potom bych už neusnula a ráno jsem měla důležitou poradu. Proto jsem si svlékla noční košili a kalhotky. Svíjela jsem se, ale tím to celé bylo ještě horší. Pomalu jsem se začala hladit a poddávat svým fantaziím. Dlaněmi jsem si jezdila kolem ňader a dráždila si ztvrdlé bradavky. Tiše jsem zasténala slastí. Potom jsem prsty zajela níž. Přes boky a břicho až ke stehnům. Roztáhla jsem nohy. Nejdřív trochu, ale pak víc. Zatímco jsem v podbřišku cítila vzrušení, chytila jsem se za prsa a začala si je masírovat. Nespěchala jsem a čekala jsem, až se má vášeň vystupňuje. Teprve potom jsem se vrátila k pohlaví. Hladila jsem se, dokud jsem nezvlhla. Pak jsem prsty pronikla dovnitř. Při tom jsem zasténala. Opatrně jsem zajela ještě hlouběji a zase jsem prsty vytáhla. Pohybovala jsem jimi stále rychleji, a když už se to nedalo vydržet, začala jsem si druhou rukou třít klitoris. Kousla jsem se do spodního rtu a nahlas zasténala. Potila jsem se a byla čím dál tím vzrušenější. Neustále jsem si dráždila klitoris, odkud se mi šířila slast do celého těla. V té chvíli se mi před očima vybavil Marco. Byl zpola nahý, tak jak jsem ho viděla na oddělení. Ten pohled mě tak vzrušoval, že jsem cítila mravenčení na celém těle. Ztvrdly mi bradavky a potom přišlo vyvrcholení. Trhala jsem sebou a vzpínala se, dokud to nepřešlo.

Zase jsem klesla do polštářů a uvolnila se. Pot na mně schnul a pomalu jsem se uklidňovala. Vyčerpána jsem se zakryla dekou a po chvíli jsem usnula.

***

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Povídka