Vlastimil Vondruška

ZNAMENÍ ROŽMBERSKÉ RŮŽE

Hříšní lidé Království českého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška 2004, 2007, 2013

© Mapa Alena Vondrušková 2004, 2007, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2004, 2007, 2013

ISBN 978-80-243-5275-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Mé ženě Aleně

Píše se druhá polovina 13. století. České království patří k nejmocnějším v Evropě. Právem, ale také s trochou závisti označují současníci českého krále Přemysla II. Otakara „králem železným a zlatým“. Kutnohorské doly chrlí neuvěřitelné množství stříbra. Obávaná česká vojska porážejí v krvavých bojích nejednoho nepřítele. Český král soupeří s Habsburky o titul římského císaře.

Za pozlátkem slávy se však skrývají trhliny. Doma, v českém království, zápasí Přemysl II. Otakar s vlastní odbojnou šlechtou. Páni si za časů jeho předků až příliš zvykli na slabou vládu a nyní jim pevná ruka vadí. Bojují každý s každým a všichni společně proti králi. Všem jde o jediné – ovládnout co největší majetek, urvat pro sebe co nejvíce moci. Je to doba nebezpečná a neklidná.

Aby upevnil svou moc, buduje panovník nová královská města a také hrady. Jedním z nich je i nedávno založený Bezděz v severních Čechách. Výstavbou hradu a dohledem nad odbojnou oblastí je pověřen mladý královský prokurátor Oldřich z Chlumu. Zastupuje panovníka, velí královské vojenské posádce, vybírá daně, stará se o bezpečnost na cestách a také hájí zemské právo. Vyšetřuje hrdelní zločiny, soudí a vynáší rozsudky. I když všechny své povinnosti plní jistě svědomitě, vyniká především při řešení detektivních případů.

OSOBY

Hlavní postavy

Oldřich z Chlumu – královský prokurátor a správce hradu Bezdězu

Ludmila z Vartemberka – manželka královského prokurátora

Ota ze Zástřizlí – panoš královského prokurátora

Diviš – velitel vojenské družiny

Osoby z Případu mrtvého mnicha

Přemysl II. Otakar – český král

Hynek Berka z Dubé – severočeský velmož

Vok z Rožmberka – jihočeský velmož

Wilhering – opat kláštera ve Vyšším Brodě

Pešík – královský komorník

Přiběna z Harasova – šlechtična

Chval z Kokořína – zeman

Dětmar – bezdězský kaplan

Žid Izák – hradní šenkýř

Kryšpín – správce na kokořínské tvrzi

Vencl – sirotek žijící na Bezdězu

Osoby z Případu ztraceného dopisu

Kunhuta – uherská princezna

Arpád – velitel družiny uherské princezny

Bohuslav ze Švamberka – pražský purkrabí

Purkart Škopek – správce kuchyně

Jadwiga – hříšná děvečka

Osoby z Případu zavražděného lékárníka

Adalberta – dcera mělnického lékárníka

Douša – mělnický rychtář

Bartolomeo – tovaryš

I. KAPITOLA

I když ještě zdaleka nebyl večer, obloha zešedla a těžké mraky zakryly slunce. Jarní bouřky přicházely obvykle rychle. Nikdo z lidí na hradu Bezdězu si z toho těžkou hlavu nedělal. Tak jako přicházely, stejně rychle byly obvykle ty tam.

Pouze hradní paní Ludmila si starosti dělala. Pomalu stoupala po točitém schodišti vzhůru na ochoz věže. Rukou se opírala o chladné kamenné kvádry a občas se zastavila, aby si vydechla. Po nedávném porodu byla ještě slabá. Ale hned jak mohla, vydala se dál.

Věděla, že je to hloupost. Její muž Oldřich z Chlumu si uměl poradit s horšími věcmi, než byly jarní přeháňky. Ale stejně měla starost. Posel, který přijel ráno, hlásil, že královský prokurátor s družinou přespal v Mělníku a po obědě dorazí domů na Bezděz.

„Co ho mohlo zdržet?“ přemítala neklidně.

Konečně byla na konci schodiště. Nejdřív opatrně vyhlédla na venkovní ochoz. Věž ještě nebyla dostavěná, a proto se chtěla ujistit, že může vyjít. Trvalo jí dlouho, než si zvykla, že žije na staveništi. Její muž zastával nejen úřad královského prokurátora, ale současně řídil pro krále Přemysla II. Otakara výstavbu nového hradu.

Menší palác, ve kterém bydlela, byl již hotový a žilo se v něm celkem pohodlně. I když se ovšem nedal srovnávat s hradem jejího bratra Marka z Vartemberka, na kterém se narodila. Ve své domácnosti tady na Bezdězu udržovala vše čisté a uklizené. Zato na nádvoří to vypadalo hrozně. Dvakrát si ušpinila zcela nové šaty, také spadla do kádě se špinavou vodou, a jednou dokonce na poslední chvíli uskočila před padajícím kamenem. Oldřichovi z Chlumu si však nestěžovala. Nechtěla mu přidělávat zbytečné starosti. Ve službě pro krále jich měl více než dost. Raději se naučila být opatrná.

„Pojďte dál, urozená paní,“ ozval se mistr kamenické huti Pertlín, který stavbu řídil. Jeho přízvuk jasně prozrazoval, že se narodil v sousedním Míšeňsku. Natáhl ke dveřím ruku a pomohl Ludmile překročit vysoký kamenný práh. „Ochoz už je skoro hotový,“ hlásil hrdě.

Zedníci a jejich pomocníci, kteří stáli kolem, přestali pracovat a uctivě se ukláněli. Ludmila je nechala. Nikoli proto, že by si příliš potrpěla na podobné zdvořilosti, ale věděla, že pro dělníky je to vítaná příležitost přestat na chvíli pracovat a odpočinout si.

Ludmila si bezděčně uhlazovala svůj modrý šat. Prudký poryv větru jí na chvíli zvedl suknici a odhalil nohy. Rozpačitě se rozhlédla, zda si toho někdo všiml, protože to považovala za trapné. Chvatně se sklonila a shrnula si lem suknice dolů kolem štíhlých lýtek, když jí další poryv větru strhl z hlavy čepec. Než stihla zvedout ruce, čepec se jako modrý pták vznesl do výšky a zmizel za rozestavěnou střechou věže. Ludmiliny vlasy, stočené do vrkoče, se uvolnily a spadly jí na ramena. Byly bohaté a vypadaly jako zralá sláma, když se sváží do stodoly. Ludmila se polekala. Neslušelo se, aby vdaná žena chodila prostovlasá. Bezděčně se pokusila zakrýt je dlaní, ale pak s lehkým úsměvem pokrčila rameny. Její manžel Oldřich z Chlumu byl důležitější než podobné hlouposti.

„Nezahlédl jsi někde družinu pana královského prokurátora?“ optala se mistra Pertlína.

„Nevšiml jsem si nikoho,“ odpověděl kamenický mistr uctivě a zálibně si prohlížel štíhlou Ludmilu. Královský prokurátor si uměl vybrat. „Pojďte se přesvědčit sama. Ale pozor,“ ukazoval na konec ochozu. „Ještě jsme tam neskončili. Nechoďte dál než k tomu červenému trámu. Za ním je to nebezpečné. Chybí zábradlí a dlažba není hotová. Stačí klopýtnout a neštěstí je hned. Ani mí muži tam nesmějí, pokud se nepřivážou k provazu. Jednomu už zachránil život.“ Pak se přísně podíval na mladíka v zelené haleně, který míchal maltu, a dodal: „Opatrnost není ostuda, ale šlechtí rozumné muže.“

„Uvidím odsud?“ věcně se optala Ludmila, když opatrně překračovala složené dlaždice a mířila k červeně natřenému trámu, který přehrazoval ochoz.

„Určitě,“ chvatně souhlasil mistr Pertlín. „Skoro celá cesta je odsud dobře vidět.“

„Ale já chci vidět celou,“ zavrtěla hlavou Ludmila. „Z té nedostavené části to bude určitě lepší. Přivaž mě.“

„Urozená paní, to se nehodí. A navíc, co by řekl pan královský prokurátor?“

„Tak tam půjdu bez přivázání,“ dupla nohou zlostně Ludmila. Ale ještě než dořekla, už byl u ní jeden ze zedníků a rychle jí omotával kolem pasu silný konopný provaz. Pak ještě udělal uzel a určitě mu to trvalo déle, než když vázal ostatní dělníky. Mistr Pertlín se zamračil, ale neřekl nic. Vyřídí si to s ním později.

Ludmila opatrně překročila trám natřený červenou barvou a obešla nedostavěný roh věže. Odtud byl výhled opravdu skvělý. Před ní se táhly hluboké lesy, přerušené na několika místech vyklučenými mýtinami s vesničkami, u nichž se rozprostírala pole a pastviny. Z jednoho místa stoupal k nebi kouř z milíře.

Jako špatně zahojená jizva se mezi stromy klikatil úvoz, jímž vedla cesta od Bezdězu k Mělníku. Ale ať Ludmila napínala oči sebevíc, nikde nezachytila sebemenší náznak pohybu. Cesta byla pustá a prázdná. Po družině královského prokurátora Oldřicha z Chlumu nebylo ani vidu, ani slechu. Nakonec se rozmrzele otočila a opatrně se vrátila zpátky na dokončenou část ochozu. Přesně v tu chvíli spadly první kapky deště.

Mistr Pertlín sám bez vybízení zbavil Ludmilu provazu a potom jí pomohl projít dveřmi na schodiště do věže. Vytáhl z výklenku ve zdi lojovou svíci a obratně vykřesal oheň. Protože se ještě více setmělo, nebylo uvnitř věže vůbec vidět. Schody se ztrácely v šeru. Ludmila proto trpělivě čekala na kamenického mistra. Když se oheň s praskáním rozhořel, vydal se Pertlín dolů. Držel svíci ve zdvižené ruce a Ludmila šla opatrně za ním. Jí v patách se vydali ostatní dělníci. V hustém jarním dešti se stejně zdít nedalo.

„Proč ještě není na konci ochozu zábradlí?“ optala se Ludmila. „Oldřich říkal, že věž už měla být dávno hotová.“

„To máte těžké, urozená paní,“ krčil Pertlín rameny. „Vázne přísun materiálu. V lomu se prý sesula jedna stěna. Dokonce byli nějací mrtví. A bez kamene stavět nemůžeme.“

Ludmila výstavbě Bezdězu příliš nerozuměla a do podobných věcí se svému muži nikdy nemíchala. Ale teď, když byl pryč, potřebovala si na někom vylít vztek. Chytila kamenického mistra za rameno, aby ho donutila zastavit a otočit se.

„To jsou jenom výmluvy,“ řekla přísně. „A co ty kvádry, které jsou složené u dolní brány? Proč nevezmeš je?“

„Odpusťte,“ vysvětloval trpělivě Pertlín, „ale ty jsou mnohem větší, než aby se daly použít na zábradlí ve věži. Jsou určené pro vršek hradby.“

Ludmila se zkoumavě zahleděla do jeho širokého obličeje, lemovaného krátce střiženými zrzavými vlasy. Kamenický mistr měl malou kozí bradku a široký nos, podobný zralé okurce. Vypadal jako hloupý sedlák, ale Ludmila věděla, že Oldřich z Chlumu ho mnohokrát chválil. Neměla proto důvod pochybovat o tom, co jí řekl. Smířlivě pokrčila rameny: „Snad máš pravdu. Půjdeme.“

Když sestoupili po schodišti dolů, déšť téměř ustal. Jen lehce krápalo. Pertlín vyhlédl ze dveří na nádvoří, pak pro jistotu vystrčil ruku, aby si ověřil, jak to venku vypadá.

„Myslím, urozená paní, že za chvíli bude zase dobře. Jestli chcete, přinesu vám plášť s kápí, abyste se mohla vrátit do paláce.“

Ale než se Ludmila mohla rozhodnout, zahlédla u brány chlapce, který se vracel na hrad spolu s kaplanem Dětmarem. Vyděsilo ji, jak oba vypadali. Měli potrhané a uválené šaty, na kaplanových nohavicích byly dokonce zbytky krve. Těžce se opíral o svou masivní poutnickou hůl, protože měl jednu nohu zraněnou. Bez rozmyšlení vyběhla ven. Kapky deště nevnímala. Nedala si však pozor a po několika krocích na rozbahněné zemi uklouzla. Kdyby ji nezachytil jeden z čeledínů, který se ukrýval pod přístřeškem vedle věže, upadla by do louže s kalnou špinavou vodou.

Ludmila zaklela. V podobných situacích rychle dokázala zapomenout na svou výchovu v klášteře. Nežila ostatně mezi jeptiškami dlouho. Ale i tak měla řeholních způsobů nadosmrti dost. Chtěla se pokřižovat, ale kaplan Dětmar byl daleko, slyšet ji nemohl. A čeledín byl zvyklý na mnohem drsnější kletby. Tomu vůbec nepřipadlo zvláštní, co právě zaslechl. Bylo by zbytečné ztrácet čas, rozhodla se. Večer přidá jeden otčenáš navíc, to musí stačit. Rukou si podkasala suknici a pospíchala k bráně. Teď však již byla opatrnější.

„Vencle, nestalo se ti něco?“ volala už z dálky na chlapce. O něho měla po pravdě řečeno mnohem větší starost než o poraněného kněze. Od minulého podzimu, kdy Oldřich z Chlumu Vencla přivedl na hrad z Prahy, si toho bystrého kudrnatého hocha zamilovala. Věděla, že byl sirotek. Vychovávali ho v jednom pražském šenku a mládí neměl určitě lehké. Jenže Vencl měl zvláštní dar. Dokázal ve všem najít to lepší. Uměl se smát, kde jiní naříkali, a i když o něm Oldřich z Chlumu občas tvrdil, že hoch je trochu drzý, sám mu hodně promíjel. Původně chtěl, aby Vencl sloužil na hradě a učil se. Ale chlapec se nejraději točil kolem Oldřichova panoše Oty ze Zástřizlí a velitele družiny Diviše. Nikdo mu nedokázal zabránit, aby jim nepomáhal při vyšetřování případů, kterými se královský prokurátor zabýval. Oldřich z Chlumu nakonec rezignoval. Zvláště proto, že se Vencl ukázal jako opravdu užitečný pomocník.

„Bůh byl k nám milostivý,“ odpověděl Ludmile za oba trochu uraženě kaplan Dětmar, jemuž neušlo, jak se Ludmila dívala na chlapce. Rukou přivolal děvečku, která nesla z chléva vědro s nadojeným mlékem. Zvedl ho a žíznivě se napil.

„Bůh dopustil, aby nás napadl divoký pes,“ hrdě hlásil Vencl. „Ale já ho zabil,“ dodal a zálibně rukou pohladil dýku, kterou měl pověšenou na opasku. Bylo mu asi jedenáct let, sám přesně nevěděl kolik, ale byl dobře rostlý a na svůj věk vypadal starší. Měl černé kudrnaté vlasy a jemný pihovatý obličej.

„Kdybys mi nezachránil život,“ napomenul ho kaplan chladně, „musel bych ti vytknout, aby ses nerouhal. Sám bys nezmohl nic. Tvou ruku vedl Bůh, jinak bys toho strašného psa těžko zabil. Ale Pán nedopustil, aby se jeho věrnému služebníkovi něco stalo.“

„Podívejte, urozená paní,“ nevšímal si ho Vencl a ukazoval na kaplanovu hůl. „Vidíte dole ty rýhy na dřevě? Ty jsou od zubů toho psa. Tak velikou bestii jsem už dlouho neviděl. Byl vysoký jako menší tele.“

„Nepřeháníš?“ usmívala se Ludmila, teď už klidnější. Zapomněla i na obavy, které jí způsobilo zpoždění jejího manžela. Nebylo by to ostatně poprvé, že se někde neočekávaně zdržel.

„Vůbec nepřeháním,“ bránil se chlapec. „Zdechlina leží dole na rozcestí. Měli bychom tam někoho poslat, aby stáhl kůži. Stojí opravdu za to.“

„O svou trofej nepřijdeš,“ přikývla Ludmila a gestem ruky si přivolala nejbližšího vojáka, který bezcílně zevloval na zápraží malého domku, v němž bydlela část hradní posádky. Rychle mu řekla, co má udělat. Ulehčeně si oddechla, protože chlapec nebyl nikde vážněji zraněný. Měl jen několik škrábanců. Zato na kaplanově noze zela hluboká rána, jak ho zřejmě pes kousl.

Kaplan Dětmar přátelsky poplácal chlapce po zádech, ale neřekl už nic. Lehce se uklonil a pak se loudavě vydal po nádvoří ke kapli. Ludmila ho dohonila. „Potřebuješ ošetřit, Dětmare. Pojď se mnou do paláce, vyčistím ti tu ránu a obvážu tě.“

„To nebude nutné,“ bránil se trochu rozpačitě kněz. Jeho nepříliš hezký obličej, poďobaný od neštovic, se však spokojeně usmíval. Rád se dal přesvědčit. Dokonce se opřel o Ludmilino rámě a nechal se odvést. Rána ho opravdu bolela. Musel se šetřit, protože ho ještě čekala večerní mše před klekáním. Nebyl už nejmladší. Skoro se těšil, až ho bude Ludmila ošetřovat. Hezké ženy měl rád.

„Já půjdu pomoct Chrsovi stáhnout toho psa,“ volal Vencl, a než mu stačila Ludmila nařídit, aby si šel raději odpočinout, vyběhl z brány ven. Štíhlá plavovláska si povzdechla. Všichni na hradě očekávali, že jim pomůže, pokud to budou potřebovat. Ale neposlouchal ji skoro nikdo. Věděla však, že takový byl úděl všech žen. A dostala vztek. Na sobecké muže. Dokonce trochu i na svého Oldřicha, že ji nechává tak dlouho samotnou.

II. KAPITOLA

Oldřich z Chlumu klusal na hnědém koni v čele družiny. Byl urostlý a vojáci s erbem českého krále na pláštích, jedoucí spořádaně v zástupu, se za ním skoro ztráceli. Jedině velitel vojenské družiny Diviš, který průvod uzavíral, měl snad ještě širší ramena než královský prokurátor.

Jeli tiše, a protože spěchali, ostruhami pobízeli koně k rychlejšímu klusu. Přitom se všichni dívali hlavně dolů, k zemi, aby jejich koně na nerovné lesní cestě neklopýtli přes některý z četných kořenů. Z Mělníku zamířili na Bezděz zkratkou. Stezka nebyla tak pohodlná jako široká cesta pro kupecké vozy, ale byla kratší a pro zkušené jezdce mnohem rychlejší.

Oldřich z Chlumu se mračil. Byl nespokojený. I když si krále Přemysla II. Otakara nesmírně vážil, měl teď na něj pořádný vztek. Výstavba Bezdězu byla nákladná a v poslední době vázla právě pro nedostatek peněz. Předložil sice králi přesné výpočty, kolik kop stříbrňáků bude pro zbytek roku potřebovat, ale Přemysl II. Otakar se nemínil o penězích vůbec bavit.

„Jsi královský prokurátor?“ optal se během slyšení přísně. „Tak si musíš nějak poradit. Peníze ti dát nemohu. Potřebuji silné vojsko. V rakouských zemích mám nepřátele. I když jsem uherského krále Bélu porazil, na hranicích stále není klid. Musím hájit i své zájmy v říši. Ne, Oldřichu, musíš vybrat víc na mýtu a daních. Čeští páni nechápou, jak důležité je, aby bylo naše království silné. Sám víš nejlépe, kolik z nich stojí proti mně. Bezděz je severočeské šlechtě trnem v oku. Právě proto musí být schopný obrany co nejdříve. Nařizuji, aby bylo vnější opevnění hotové do konce tohoto roku.“

„Jemu se to nařizuje,“ bručel si pro sebe hořce Oldřich z Chlumu. Jednou rukou pustil otěže a bezděčně si začal uhlazovat černé husté vousy, které lemovaly jeho bradu. Vzpomněl si na svou ženu a špatná nálada ho rychle přešla. Za chvíli bude doma. Něco snad vymyslí, aby úkol splnil. Kdykoli se vrátil z cest na svůj Bezděz, byl svět mnohem krásnější. Za léta, která v severních Čechách prožil, si již zvykl hovořit o hradu jako o svém. Tady se cítil doma. Pražský hrad jako by ho dusil. Nebylo to jen v mohutných a ponurých zdech, ale především v lidech, kteří se kolem krále pohybovali.

Oldřich z Chlumu byl druhorozeným synem chudého šlechtice. Měl se stát knězem, ale utekl z církevní školy. Díky ní však uměl číst a psát. To však nebyla věc, pro kterou si ho král vážil. Panovník, stejně jako ostatní šlechtici, číst a psát neuměl. Vzděláním opovrhoval. Pokud potřeboval napsat listinu, měl tu své písaře. Oldřich z Chlumu však naštěstí pro sebe uměl mnohem víc než jen vyřizovat listiny. Kromě jiného skvěle ovládal boj mečem. Nedávno překročil třicátý rok věku a turnajů se již nezúčastňoval. Ale dříve, když byl mladší, dokázal několik slavných turnajů vyhrát. Právě to mu přineslo přízeň krále, který byl v srdci vždycky spíše rytířem z romantických legend.

Ale ať byl Přemysl II. Otakar jakkoli nevyzpytatelný, prudký a třeba i naivní, měl ho Oldřich z Chlumu rád. Jemu vděčil za svůj úřad a zachovával mu věrnost v každé situaci. Švagr Marek z Vartemberka někdy Oldřichovi jeho bezvýhradnou poslušnost vyčítal.

„Nic mu nedlužíš,“ káral ho v dobrém. „Udělal jsi pro něho mnohem víc než on pro tebe. Zasloužil by sis určitě nějaký statek. Jenže král nemá důvod, aby tě odměnil. Ví, že mu zůstaneš věrný vždycky. Dává jen těm, kteří stojí proti němu, aby si je naklonil. Věř mi, věrný šlechtic dostane vždycky méně než ten neposlušný. Čestní muži žijí jen v trubadúrských písních, nikoli mezi námi.“ Oldřich z Chlumu se s bohatým švagrem nehádal.

Družina sjížděla po svahu plochého návrší. Les tady nebyl tak hustý jako po cestě za nimi. Smrky a borovice skoro zmizely. Půda byla porostlá vysokou trávou, ve které se ukrývaly veliké kameny. Kolem stezky řídce rostly mohutné duby a buky, proti nimž vypadaly štíhlé břízy v sousedství jako nedospělé děti. Družina se blížila k rozcestí.

Panoš Ota, který jel v řadě jezdců hned za svým pánem, přitáhl koni uzdu a zpomalil. Čekal na Diviše. Ota ze Zástřizlí byl štíhlý mladík s vlnitými světlými vlasy, nakadeřenými podle poslední německé módy. Na sobě měl výstřední halenu s dlouhými rukávci a honosný stříbrný pás. Velitel Diviš si na rozmařilé šaty nikdy nepotrpěl. Zvláště od té doby, co se oženil a šetřil každý měďák. Vždy jen kroutil hlavou nad panošovým vzhledem, ale mlčel. Co také říkat?

Zato manželka královského prokurátora Ludmila nemlčela. Ovšem z jiného důvodu. Často dávala pečlivě oblečeného panoše svému manželovi za příklad. „Vidíš,“ říkávala, „jak o sebe dbá. Ty jsi královský prokurátor a chodil bys nejraději jako naši zedníci venku na nádvoří. Neříkám, abys kupoval kdejaký módní nesmysl, ale uznej, že tuhle halenu už nosíš skoro týden. Jak to vypadá?“

„Diviši,“ usmíval se panoš Ota na rozložitého velitele s hranou starostí v hlase, „která ruka je levá?“

„Dej mi pokoj!“ zabručel Diviš. Věděl dobře, proč se ho mladík ptá. Stalo se to už dost dávno. Jednou se vracel z Prahy s nějakým důležitým listem pro královského prokurátora. Protože pospíchal, jel stejnou zkratkou lesem jako nyní. Věděl dobře, že má na rozcestí odbočit doleva. Ale nějak to popletl, a teprve když se dostal k brodu přes Pšovku, pochopil svůj omyl. Snad by se to nikdo nedozvěděl, kdyby náhodou nepotkal bezdězského lovčího Michaela. Ještě dlouho potom dával lovčí k dobrému, jak zachraňoval velitele Diviše.

„No, já jen, že se nerad brodím ve studené vodě. Pšovka je prý teď na jaře rozvodněná, tak jsem si myslel, abychom to zbytečně neobjížděli,“ špičkoval panoš Ota a dobromyslně plácl Diviše do zad.

Ale než stačil Diviš vymyslet pádnou odpověď, družina se zastavila. Oldřich z Chlumu na ně cosi naléhavě volal. Urostlý velitel byl tak trochu rád, neboť věděl, že na bystrého Otu stejně při podobném špičkování obvykle neměl a nakonec býval za hlupáka on. Vůbec se však na něho nezlobil. Byli nejlepšími přáteli a spolu trávili většinu volného času.

Královský prokurátor je pověřoval nejsložitějšími úkoly při vyšetřování. Již několikrát je pátrání stálo téměř život. Ale Diviš i Ota tuhle práci milovali. Jediné, co někdy Diviše trápilo, byl fakt, že Ota většinou přišel na řešení dříve. Ale proto neměl dobromyslný Diviš svého přítele méně rád.

„Co se stalo, urozený pane?“ ptal se zvědavě panoš Ota, když zastavil koně vedle Oldřicha z Chlumu.

„Kdyby sis ze mě věčně nedělal legraci, nemusel ses tak hloupě ptát,“ ozval se za ním velitel Diviš a rukou ukazoval před sebe. Teprve teď si mladík všiml postavy v mnišském rouchu, ležící v trávě pod mohutným bukem.

Oldřich z Chlumu nařídil všem mužům, aby sesedli. Uzdu koně hodil nejbližšímu vojákovi. „Oto, pojď se mnou. Diviši, ty tady zůstaň.“

„Proč zase já?“ nespokojeně protestoval velitel družiny.

„Pokud ještě žije, aby se tě nepolekal,“ sladce se usmál panoš Ota. Oldřich z Chlumu ho zaslechl a přísně si ho změřil. Měl rád žertování, ale jen tehdy, pokud k tomu byl podle jeho názoru důvod. Teď mu připadalo velice nevhodné. Když si ale uvědomil, jak obrovský byl rozdíl mezi upraveným Otou a drsným Divišem, který vypadal kvůli jizvě na obličeji spíše jako lupič než počestný muž, musel se bezděčně usmát.

Muž v mnišské kápi ležel vedle cesty, zády se opíral o kmen stromu, měl zavřené oči a byl bledý. Ale zdálo se, že ještě dýchá. Oldřich z Chlumu se sklonil a uchopil ho za ruku. Palcem stiskl jeho zápěstí a čekal. Ucítil slabý, nepravidelný tep. Pochopil, že muž umírá.

Chvíli bylo ticho, pak se neznámý pohnul. Těžce otevřel oči a cosi šeptal. Panoš Ota odběhl ke svému koni. Odvázal od sedla kožený vak, z něhož vyjmul hliněnou lahvici. Odzátkoval ji a rychle se vrátil. Přiložil ji mnichovi ke rtům a naklonil, aby z ní trocha vody vytekla do vyprahlých úst. Umírající muž žíznivě pil. Když se mu ale Ota pokusil lahvici od rtů odtrhnout, natáhl prosebně ruku. Na čele měl kapky potu a v očích horečnatý lesk. „Ještě pít, prosím,“ zasípěl.

Panoš Ota zvedl oči a podíval se na svého pána. Nechtěl neznámému ublížit a čekal, co řekne Oldřich z Chlumu. Královský prokurátor se skvěle vyznal v ranhojičství. Hned poznal, že už je stejně všechno marné. Proto lehce přikývl.

Teprve když byla lahvice prázdná, poklekl Oldřich z Chlumu vedle umírajícího a konejšivým tónem se optal, co se vlastně stalo.

„Had. Uštknul mě had,“ tiše opáčil muž. Byl zhruba ve věku královského prokurátora. Nebyl sice tak vysoký, ale zdál se stejně dobře stavěný. Jako by ani nebyl mnichem. Obličej měl široký, v něm silná masitá ústa a kulaté modré oči. Budil na první pohled důvěru.

„Kam tě uštkl?“ rychle se optal královský prokurátor. Věděl, že se rána musí rozříznout a krev s jedem vysát. Jedině tak se dal člověk zachránit.

Umírající však rezignovaně zavrtěl hlavou. „Nemá to cenu. Jed už se dostal do celého těla. Had mě kousl,“ zarazil se, jako by přemýšlel, jak se co nejlépe vyjádřit. Pak chvatně dodal: „Kousl mě těsně pod záda. Chtěl jsem si odpočinout, sedl jsem si na kámen a vtom se to stalo. Nikdo nebyl po ruce a sám jsem nemohl udělat vůbec nic. To je trest za mé hříchy. Není někdo z vás kněz? Potřebuji se vyzpovídat.“

„Jsme vojáci,“ s lítostí odpověděl Oldřich z Chlumu. „Já jsem královský prokurátor a…“

„Sloužíš králi?“ skočil mu do řeči umírající muž. „To je dobře. Povím to alespoň tobě. I když bylo mé poselství určeno pro jiné.“ Pak se rozkašlal. „Mně by ani kněz nepomohl. Ale mám poslání. Jednou jsem se vydal na cestu k věčnému zatracení a na tom už stejně nikdo nic nezmění.“ Chtěl ještě něco dodat, ale jeho tělem projel záchvěv křeče. Hadí jed mu spaloval vnitřnosti. Zavřel oči a sbíral síly. Teprve po chvíli pokračoval. Hlas měl slabý, že mu skoro nebylo rozumět.

„Připravuje se spiknutí. Náš král Přemysl II. Otakar bude zavražděn. Už brzy. Krále má zabít někdo odsud. Ze severních Čech. Z téhle hrozné krajiny, kde žijí jenom zplozenci pekel. Hadi, kteří mají jedovaté zuby, a lotři, kteří neváhají vrazit dýku do svého krále. Všichni budou zatraceni. Už se otevírají pekelné brány, lijí do mě žhavé olovo. Přichází apokalypsa. Bože, smiluj se!“

„Blouzní,“ tiše řekl panoš Ota, který klečel na zemi vedle umírajícího z druhé strany a podpíral mu hlavu.

Muž v řeholním šatu ještě cosi blábolil, ale nedávalo to žádný smysl. Pak sebou prudce trhl, vykřikl bolestí a vzápětí mu hlava padla do strany. Oldřich z Chlumu se sklonil a poslouchal, zda ještě dýchá. Pak zavrtěl hlavou a zatlačil mu oči. Rychle mnicha prohledal, ale nenašel vůbec nic.

„Už to má za sebou,“ řekl a zbožně se pokřižoval. Tiše odříkal modlitbu za duši zemřelého a vstal. Rukou si očistil kolena, ušpiněná od hlíny. Udělal několik kroků bez cíle. Jako by nevěděl, co dál. Byl pohroužený do vlastních myšlenek a dlaní si upravoval vousy. Potřeboval se soustředit. Jenže teď mu to příliš nešlo. Hlavou se mu honila jediná myšlenka – chtějí zavraždit krále!

„Blázni,“ šeptal si zdrceně. „To by byl konec Českého království! Přemysl je přece jediný muž v přemyslovském rodě. Nemá žádné příbuzné, nemá ani syna. Jenom sestru Anežku. Jenže ta je na nic. Možná by se dokázala postarat o klášter, ale ne o zemi. Bože, kdo by mohl mít na tomhle spiknutí zájem? Vždyť by to byla sebevražda celé země. Nezůstal by kámen na kameni.“

Panoš Ota zatím jemně položil hlavu mrtvého mnicha na zem do trávy. Se znepokojením sledoval svého pána. Jeho rovněž vyděsila představa, že by někdo mohl zavraždit krále. Zaslechl, co si pro sebe šeptal královský prokurátor. Chápal jeho strach. I když si myslel, že by se jeho pán měl více bát o sebe a svůj úřad než o osud Českého království. Královský prokurátor nepocházel z vlivného rodu a neměl mocné zastánce jako jiní zemští úředníci. Měl určitě více nepřátel než příznivců. I přes občasné neshody s náladovým Přemyslem II. Otakarem byl král jediný, kdo vždycky bezvýhradně hájil vysoké postavení prokurátora Oldřicha z Chlumu.

Velitel Diviš čekal se zbytkem družiny stranou a nemohl slyšet, co umírající muž říkal. Pochopil však, že se muselo stát něco mimořádného. Nijak se však netrápil. Byl si jistý, že Oldřich z Chlumu přijde na kloub každé špatnosti. Rukou si přivolal staršího vojáka s hubeným obličejem a tiše nařídil, aby se hned vydal do nejbližší osady a sehnal vůz. Mrtvého bude nutné odvézt na Bezděz.

„Oto, Diviši, pojďte sem,“ nařídil Oldřich z Chlumu a ukázal na kmen spadlého stromu. Ležel trochu stranou a vojáci nemohli slyšet, o čem budou hovořit. Sám se na kmen posadil jako první. Už věděl, co musí udělat nejdříve. Ota přešlapoval na místě a počkal na velitele Diviše. Několika slovy mu tiše řekl, co se od umírajícího muže dozvěděli.

Jakmile se usadili vedle královského prokurátora na kmen stromu, začal Oldřich z Chlumu hovořit. Mluvil klidně, ale naléhavě. „Moji milí, všichni učení církevní otcové tvrdí, že hadi jsou zplozenci pekla. Ale ten, co uštkl toho neznámého, musel být nástrojem boží spravedlnosti. Představte si, že by své poselství doručil a já se o spiknutí nedozvěděl. Takhle máme možnost krále zachránit.“

„Blouznil,“ namítl panoš Ota. „Co když to není pravda?“

„Pochybuješ oprávněně. Nebyl zcela při smyslech. Hadí jed otráví nejdřív krev a duši, teprve potom zahubí tělo. Ale každý umírající se chce před smrtí vyzpovídat ze svých největších hříchů. I ten nejhorší zločinec je křesťan a touží zachránit duši. Ten mnich určitě věděl, co říká. Jsem si jistý, že spiknutí není výmysl a krále chce opravdu někdo zavraždit,“ vysvětloval Oldřich z Chlumu. Ruce měl složené v klíně a nervózně si třel dlaně.

„Předpokládám, že pojedete varovat krále,“ optal se panoš Ota a trochu překvapeně si svého pána prohlížel. Takhle nervózního ho již dlouho neviděl. „Mám jet s vámi, urozený pane?“

„Ne, zůstaneš s Divišem. Pokusíš se zjistit, kdo ten neznámý muž je, koho navštívil, co říkal a s kým se měl setkat. Ale všechno musí zůstat v tajnosti. Nikdo se nesmí dozvědět, že tenhle muž zemřel. Zatím o spiknutí víme jenom my tři. Diviši, našim vojákům ani slovo! Něco si vymysli. Kdybychom ty lotry varovali, kdo ví, co by se mohlo stát. Ať čekají. Budou si myslet, že se jejich posel jenom zdržel. Alespoň získáme trochu času.“

„Podle hábitu je to cisterciácký mnich,“ nadhodil zamyšleně panoš Ota. „Bílé roucho a černý opasek. Měli bychom to tady kolem prohledat. Mluvil něco o poselství. Co když nesl list? U sebe nemá nic. Ani peníze. Není to zvláštní?“

„Já to zařídím,“ vyhrkl velitel Diviš, který věděl, že to je úkol pro něj.

„Diviši, ty ne,“ usmál se Oldřich z Chlumu. „Ota má pravdu, někde tady musejí být jeho věci. Vak, torna či něco podobného. Jenže nechci, aby si naši vojáci všimli, že se o toho mrtvého nějak příliš zajímáme. Až ho naložíte na vůz a odvezete, ať se Ota zdrží a pokusí se to najít. Ale had uštkl toho muže před dobrou hodinou. Mohl ujít pěkný kus cesty. Asi ho samotného napadlo ty věci někde ukrýt. Nebude to snadné. Těžko to bude ležet přímo tady u rozcestí. Ale je to v tuto chvíli jediná stopa. A naše zatím jediná šance dozvědět se víc. Když, Oto, neuspěješ, zítra hledej dál. Věci toho mnicha jsou teď to hlavní!“

Pak Oldřich z Chlumu vstal a pokynul na dva nejbližší vojáky. „Vy dva pojedete se mnou. Vracím se do Prahy. Velení přebírá velitel Diviš.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

I. KAPITOLA

II. KAPITOLA