Vzor citace: KVASNICOVÁ, J., ŠAMÁNEK, J. a kol. Antidiskriminační zákon. Komentář. Praha: Wolters Kluwer, a. s., 2015. 372 s.

Právní stav publikace je k 1. 10. 2015.

Lektorský posudek:

JUDr. Eliška Wagnerová, Ph.D.

© Mgr. Bc. Jana Kvasnicová, Mgr. Jiří Šamánek, Mgr. Jitka Černá, Ph.D., Mgr. Bc. Lucie Obrovská, Ph.D., Mgr. et Mgr. Zuzana Ondrůjová, JUDr. Mgr. Ivo Pospíšil, Ph.D., Mgr. David Strupek, Mgr. Martina Štěpánková, 2015

ISBN 978-80-7478-879-6 (brož.)

ISBN 978-80-7478-880-2 (e-pub)

Vydává Wolters Kluwer, a. s., U Nákladového nádraží 6, 130 00 Praha 3, v roce 2015 jako svou 2052. publikaci. Odpovědná redaktorka Jiřina Šišková. Jazyková korektura Monika Kaslová. Rejstřík Ondřej Černý. Obálka Michaela Blažejová. Vydání první. Stran 372. Sazba PageDTP.cz. Tisk Sowa Sp. z o. o., ul. Raszynska 13, 05-500 Piaseczno, Polsko.

Obsah této publikace naleznete také v systému ASPI.

E-kniha k dostání na www.wolterskluwer.cz/obchod

www.wolterskluwer.cz, e-mail: obchod@wolterskluwer.cz, tel.: 246 040 405, 246 040 400, fax: 246 040 401

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

SEZNAM ZKRATEK

Zkratky právních předpisů

antidiskriminační zákon

zákon č. 198/2009 Sb., o rovném zacházení a o právních prostředcích ochrany před diskriminací a o změně některých zákonů (antidiskriminační zákon)

Listina

usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

o. s. ř.

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

rámcová směrnice

směrnice Rady 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání

rasová směrnice

směrnice Rady 2000/43/ES ze dne 29. června 2000, kterou se zavádí zásada rovného zacházení s osobami bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ

SFEU

Smlouva o fungování Evropské unie

směrnice 79/7/EHS

směrnice Rady (EHS) 79/7/EHS ze dne 19. prosince 1978 o postupném zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti sociálního zabezpečení

směrnice 2004/113/ES

směrnice Rady 2004/113/ES ze dne 13. prosince 2004, kterou se zavádí zásada rovného zacházení s muži a ženami v přístupu ke zboží a službám a jejich poskytování (též v textu jako „směrnice o rovném přístupu ke službám na základě pohlaví“)

směrnice 2006/54/ES

směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/54/ES ze dne 5. července 2006 o zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání

školský zákon

zákon č. 561/2004 Sb., o předškolním, základním, středním, vyšším odborném a jiném vzdělávání (školský zákon)

Úmluva o právech osob se zdravotním postižením

Úmluva o právech osob se zdravotním postižením (sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 10/2010 Sb. m. s., též v textu jako „Úmluva OSN“)

Úmluva

sdělení federálního ministerstva zahraničních věcí č. 209/1992 Sb., o Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod

zák. o důchodovém pojištění

zákon č. 155/1995 Sb., o důchodovém pojištění

zák. o ochraně spotřebitele

zákon č. 634/1992 Sb., o ochraně spotřebitele

zák. o pojistné smlouvě

zákon č. 37/2004 Sb., o pojistné smlouvě a o změně souvisejících zákonů (zákon o pojistné smlouvě)

zák. o pojišťovnictví

zákon č. 277/2009 Sb., o pojišťovnictví

zák. práce

zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce

zák. o přestupcích

zákon České národní rady č. 200/1990 Sb., o přestupcích

zák. o služebním poměru příslušníků bezpečnostních sborů

zák. č. 361/2003 Sb., o služebním poměru bezpečnostních sborů

zák. o VOP

zákon č. 349/1999 Sb., o Veřejném ochránci práv

zák. o vojácích z povolání

zákon č. 221/1999 Sb., o vojácích z povolání

zák. o zaměstnanosti

zákon č. 435/2004 Sb., o zaměstnanosti

zák. o zdrav. službách

zákon č. 372/2011 Sb., o zdravotních službách a podmínkách jejich poskytování (zákon o zdravotních službách)

Ostatní zkratky

EKLP

Evropská komise pro lidská práva

ESLP

Evropský soud pro lidská práva

OSVČ

osoba samostatně výdělečně činná

SDEU

Soudní dvůr Evropské unie

AUTOŘI JEDNOTLIVÝCH PASÁŽÍ

§ 1

K odst. 1

I. Antidiskriminační zákon a jeho teoretická a právně-politická východiska, ústavní pořádek a judikatura Ústavního soudu – JUDr. Mgr. Ivo Pospíšil, Ph.D.

II. Oblast práce a zaměstnání – Mgr. Bc. Jana Kvasnicová (kromě kapitoly II.3.4)

II.3.4. Individuální ochrana – Mgr. Jiří Šamánek

III. Sociální zabezpečení – Mgr. Jitka Černá, Ph.D.

IV. Přístup k sociálním výhodám a jejich poskytování – Mgr. Jitka Černá, Ph.D.

V. Přístup ke zdravotní péči a její poskytování – Mgr. Bc. Jana Kvasnicová

VI. Rovnost v přístupu ke vzdělání a při jeho poskytování – Mgr. Bc. Lucie Obrovská, Ph.D.

VII. Přístup ke zboží a službám – Mgr. Jiří Šamánek

VIII. Přístup k bydlení – Mgr. et Mgr. Zuzana Ondrůjová

K odst. 2 a 3 – Mgr. Jiří Šamánek

§ 2

K odst. 1

I. Právo na rovné zacházení dle antidiskriminačního zákona – Mgr. Jiří Šamánek

II. Zakázané diskriminační důvody

II.1 Rasa, etnický původ, národnost – Mgr. Jiří Šamánek

II.2 Pohlaví – Mgr. Bc. Jana Kvasnicová

II.3 Sexuální orientace – Mgr. Bc. Lucie Obrovská, Ph.D.

II.4 Věk – Mgr. Jiří Šamánek

II.5 Zdravotní postižení – Mgr. Jiří Šamánek

II.6 Náboženské vyznání, víra a světový názor – Mgr. Jiří Šamánek

K odst. 2 – Mgr. Bc. Jana Kvasnicová

K odst. 3 – Mgr. Bc. Jana Kvasnicová

K odst. 4 – Mgr. Bc. Jana Kvasnicová (kromě kapitoly V.3)

V.3 Pohlavní identifikace jako diskriminační důvod – Mgr. Martina Štěpánková

K odst. 5 – Mgr. Bc. Jana Kvasnicová

§ 3 – Mgr. Jiří Šamánek

§ 4

K odst. 1, 2, 4 a 5 – Mgr. Bc. Jana Kvasnicová

K odst. 3 – Mgr. Jiří Šamánek

§ 5

K odst. 1 až 3 – Mgr. Bc. Jana Kvasnicová

K odst. 4 a 6 – Mgr. Jiří Šamánek (kromě kapitoly VI.5)

VI.5 Zdravotní postižení jako diskriminační důvod ve školském zákoně a v antidiskriminačním zákoně – Mgr. Bc. Lucie Obrovská, Ph.D.

K odst. 5 – Mgr. Jitka Černá, Ph.D.

§ 6

K odst. 1 – Mgr. Jiří Šamánek

K odst. 2, 5 až 7 – Mgr. Bc. Jana Kvasnicová

K odst. 3 – Mgr. Jiří Šamánek (kromě kapitoly III.3)

III.3 Práce pro muže a práce pro ženy – Mgr. Bc. Jana Kvasnicová

K odst. 4 – Mgr. Jiří Šamánek

§ 7

K odst. 1 a 4 – Mgr. Jiří Šamánek

K odst. 2 a 3 – Mgr. Bc. Jana Kvasnicová

§ 8 – Mgr. Jitka Černá, Ph.D.

§ 9 – Mgr. et Mgr. Zuzana Ondrůjová

§ 10 – Mgr. David Strupek

§ 11 – Mgr. Martina Štěpánková

§ 12 – Mgr. Jiří Šamánek

§ 13 – Mgr. Bc. Jana Kvasnicová (kromě kapitoly III.4)

III.4 Vydávání zpráv a doporučení – Mgr. Bc. Lucie Obrovská, Ph.D.

§ 14

I. Přenos důkazního břemene a právo na spravedlivý proces – JUDr. Mgr. Ivo Pospíšil, Ph.D.

II. Přenos důkazního břemene – Mgr. David Strupek

§ 17 – Mgr. Jiří Šamánek

§ 18 – Mgr. Jiří Šamánek

§ 19 – Mgr. Jiří Šamánek

SEZNAM PŘEDPISŮ CITOVANÝCH V KOMENTÁŘI1, 2

Úmluva o politických právech žen (vyhláška ministra zahraničních věcí č. 46/1955 Sb.)

Mezinárodní úmluva o odstranění všech forem rasové diskriminace (vyhláška č. 95/1974 Sb.)

Mezinárodní pakt o občanských a politických právech a Mezinárodní pakt o hospodářských, sociálních a kulturních právech (vyhláška ministra zahraničních věcí č. 120/1976 Sb.)

Úmluva o odstranění všech forem diskriminace žen (vyhláška č. 62/1987 Sb.)

Úmluva OSN o právech dítěte (sdělení federálního Ministerstva zahraničních věcí č. 104/1991 Sb.)

Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod (sdělení č. 209/1992 Sb. federálního ministerstva zahraničních věcí)

Rámcová úmluva o ochraně národnostních menšin (sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 96/1998 Sb.)

Úmluva OSN o právech osob se zdravotním postižením (sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 10/2010 Sb. m. s.)

Všeobecná deklarace lidských práv

Úmluva proti diskriminaci ve vzdělání (neuveřejněna ve Sb.)

Deklarace (charta) práv dítěte

Smlouva o fungování Evropské unie

Listina základních práv EU

směrnice Rady 2000/43/ES ze dne 29. června 2000, kterou se zavádí zásada rovného zacházení s osobami bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ

směrnice Rady 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání

směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/54/ES ze dne 5. července 2006 o zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání

usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

zák. č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

zák. č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

zák. č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

zák. č. 150/2002 Sb., soudní řád správní

zák. č. 262/2006 Sb., zákoník práce

zák. č. 83/1990 Sb., o sdružování občanů

zák. č. 634/1992 Sb., o ochraně spotřebitele

zák. č. 85/1996 Sb., o advokacii

zák. č. 111/1998 Sb., o vysokých školách a o změně a doplnění dalších zákonů (zákon o vysokých školách)

zák. č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti (notářský řád) zákona o důchodovém pojištění

zák. č. 155/1998 Sb., o komunikačních systémech neslyšících a hluchoslepých osob

zák. č. 221/1999 Sb., o vojácích z povolání

zák. č. 349/1999 Sb., o Veřejném ochránci práv

zák. č. 109/2002 Sb., o výkonu ústavní výchovy nebo ochranné výchovy ve školských zařízeních a o preventivně výchovné péči ve školských zařízeních a o změně dalších zákonů

zák. č. 130/2002 Sb., o podpoře výzkumu a vývoje z veřejných prostředků a o změně některých souvisejících zákonů

zák. č. 361/2003 Sb., o služebním poměru příslušníků bezpečnostních sborů

zák. č. 435/2004 Sb., o zaměstnanosti

zák. č. 561/2004 Sb., o předškolním, základním, středním, vyšším odborném a jiném vzdělávání (školský zákon)

zák. č. 563/2004 Sb., o pedagogických pracovnících

zák. č. 222/2009 Sb., o volném pohybu služeb

zák. č. 372/2011 Sb., o zdravotních službách a podmínkách jejich poskytování (zákon o zdravotních službách)

zák. č. 373/2011 Sb., o specifických zdravotních službách

zák. č. 234/2014 Sb., o státní službě

vyhláška č. 72/2005 Sb., o poskytování poradenských služeb ve školských poradenských zařízeních

vyhláška č. 73/2005 Sb., o vzdělávání dětí, žáků a studentů se speciálními vzdělávacími potřebami a dětí, žáků a studentů mimořádně nadaných

vyhláška č. 74/2005 Sb., o zájmovém vzdělávání

vyhláška č. 14/2005 Sb., o předškolním vzdělávání

vyhláška č. 48/2005 Sb., o základním vzdělávání a plnění povinné školní docházky

vyhláška č. 71/2005 Sb., o základním uměleckém vzdělávání

vyhláška č. 13/2005 Sb., o středním vzdělávání a vzdělávání v konzervatoři

vyhláška č. 17/2005 Sb., o podrobnějších podmínkách organizace České školní inspekce a výkonu inspekční činnosti

opatření ministryně školství č. 31504/2004-22, kterým se vydává Rámcový vzdělávací program pro základní vzdělávání

[1] Předpisy jsou řazeny v pořadí:

– mezinárodní smlouvy,

– právní předpisy Evropské unie,

– ústavní zákony,

– kodexy,

– zákony,

– ostatní právní předpisy.

[2] Není-li uvedeno jinak, jsou všechny předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

PŘEDMLUVA

Před dvěma týdny jsem se účastnila velkého rodinného setkání všech příbuzných, kteří jsme potomky mých již dávno zesnulých prarodičů. Babička a dědeček měli sedm dětí, pět z nich (dva synové a tři dcery) se dožilo dospělosti a poměrně požehnaného věku. Oba synové, můj otec a strýc, vystudovali vysokou školu. Ze tří tet měla jedna dvouletou zdravotní školu, druhá se vyučila a třetí neměla jiné než základní vzdělání, protože po škole zůstala doma a pomáhala rodičům v hospodářství. A přitom právě ona je tak bystrá a inteligentní, že jsem si již mnohokrát uvědomila, že narodit se dnes, měla by téměř jistě vysokou školu a pravděpodobně by vynikala. Tehdy, před šedesáti či sedmdesáti lety, když se rozhodovalo o životních dráhách, se takový nerovný přístup považoval za normální.

O diskriminaci se nyní často mluví. Zeptáte-li se běžného člověka, zda je diskriminace správná nebo špatná věc, s velkou pravděpodobností odpoví, že diskriminace je špatná a nemělo by k ní docházet. Ne vždy však jeho představa o diskriminaci odpovídá jejímu současnému zákonnému významu, ať už jde o antidiskriminační zákon, Listinu základních práv a svobod nebo Listinu základních práv Evropské unie.

Již od časů Velké francouzské revoluce přijímáme v obecné rovině zásadu, že lidé se rodí rovni v důstojnosti a právech, a přesto je třeba přiznat si, že moderní antidiskriminační právo, vyjádřené v České republice především antidiskriminačním zákonem, budí mnoho emocí a tyto emoce nejsou ani zdaleka jenom kladné. Moderní antidiskriminační právo totiž nastavuje zrcadlo našim předsudkům, stereotypům, tradicím. Ať už jde o představy o ženách, o lidech se zdravotním postižením, o seniorech nebo o Romech či cizincích. Většina diskriminačních jednání samozřejmě nevzniká proto, že by někdo chtěl někoho vědomě a záměrně diskriminovat, to jsem chtěla připomenout oním rodinným příkladem.

Ochranu před diskriminací od roku 1991 zaručovala Listina základních práv a svobod. Chyběl však zákon, který by vymezil řadu pojmů a poskytl oběti diskriminace účinnou obranu, a to nejen v České republice, byl to celoevropský problém. Český antidiskriminační zákon vznikal komplikovaně. Diskuse o jeho přijetí byla velmi emotivní, a to zřejmě proto, že nevzešel ze zdejšího dlouhodobého společenského dialogu, ale vznikl spíše pod „tlakem“ Evropské unie.

Nakonec byl schválen až druhý návrh antidiskriminačního zákona, a to zřejmě i v obavě z hrozících unijních sankcí. Od přijetí zákona uplynulo již více než šest let. Je zřejmé, že nejde o bezchybný předpis. Již dříve obsahovala řada zákonů dílčí antidiskriminační ustanovení. Antidiskriminační zákon některá z nich nezohlednil, proto vznikla řada problematických duplicit. S výkladovými nejasnostmi se tak potýkají jak orgány, které zákon aplikují, tak jeho adresáti.

Veřejný ochránce práv se v roce 2009 stal orgánem pro rovné zacházení, tedy místem, kam se oběti diskriminace mohou obrátit se žádostí o pomoc. A tak měl jako jeden z prvních možnost, ale i povinnost, vykládat antidiskriminační zákon a vypořádat se s případnými nesrovnalostmi při posuzování konkrétních případů. Na rozdíl od soudu tak však činí, z podstaty věci, pouze nezávazně, silou své argumentace. Rozhodnout o diskriminaci může jen soud. Jak však ukázal výzkum zaměřený na fenomén neoznamování diskriminace, který jsem se svými kolegy a kolegyněmi provedla, oběti diskriminace se často zdráhají domáhat se svých práv. Proto se na soudy prakticky vůbec neobracejí. Žaloba k soudu by samozřejmě měla být až tím nejzazším prostředkem řešení konfliktní situace. Lidé se však často vůbec nebrání a na soudy se neobracejí ani v případech závažného zásahu do osobní integrity a důstojnosti.

Soudy však nemohou rozhodovat, a při tom právo vykládat, pokud se na ně nikdo neobrátí. Řada neurčitých pojmů antidiskriminačního zákona tak zůstává neobjasněna, což nepřispívá k právní jistotě případných obětí diskriminace, ani možných „viníků“ diskriminace. Můžeme se opřít o judikaturu Soudního dvora Evropské unie. To však nestačí, nelze se jí přidržet vždy a pochopitelně se nemůže zabývat řadou problémů.

Výklad antidiskriminačního zákona tak zatím zůstává především na právnících a právničkách, kteří se antidiskriminačnímu právu věnují při vyřizování jednotlivých stížností na diskriminaci, byť ne z pozice autority, jejíž výklad je závazný.

Kolektiv autorů a autorek nejen z Kanceláře veřejného ochránce práv přináší praktické zkušenosti, o které se chce podělit s širší právnickou veřejností. Věřím, že předkládaný komentář napomůže těm, kdo se chtějí zorientovat v antidiskriminačním právu. Doufám proto, že si najde své čtenáře a byť třeba malým dílem přispěje k rozšíření znalostí o antidiskriminačním právu a k právní jistotě.

Mgr. Anna Šabatová, Ph.D.

veřejná ochránkyně práv

9. 10. 2015

ZÁKON

č. 198/2009 Sb.

ze dne 23. dubna 2008

O ROVNÉM ZACHÁZENÍ A O PRÁVNÍCH PROSTŘEDCÍCH OCHRANY PŘED DISKRIMINACÍ A O ZMĚNĚ NĚKTERÝCH ZÁKONŮ (ANTIDISKRIMINAČNÍ ZÁKON)

Změna: 89/2012 Sb.

Změna: 332/2014 Sb.

Parlament se usnesl na tomto zákoně České republiky:

ČÁST PRVNÍ

ANTIDISKRIMINAČNÍ ZÁKON

HLAVA I

OBECNÁ USTANOVENÍ

§ 1

Předmět úpravy

(1) Tento zákon zapracovává příslušné předpisy Evropských společenství1) a v návaznosti na Listinu základních práv a svobod a mezinárodní smlouvy, které jsou součástí právního řádu, blíže vymezuje právo na rovné zacházení a zákaz diskriminace ve věcech

a) práva na zaměstnání a přístupu k zaměstnání,

b) přístupu k povolání, podnikání a jiné samostatné výdělečné činnosti,

c) pracovních, služebních poměrů a jiné závislé činnosti, včetně odměňování,

d) členství a činnosti v odborových organizacích, radách zaměstnanců nebo organizacích zaměstnavatelů, včetně výhod, které tyto organizace svým členům poskytují,

e) členství a činnosti v profesních komorách, včetně výhod, které tyto veřejnoprávní korporace svým členům poskytují,

f) sociálního zabezpečení,

g) přiznání a poskytování sociálních výhod,

h) přístupu ke zdravotní péči a jejího poskytování,

i) přístupu ke vzdělání a jeho poskytování,

j) přístupu ke zboží a službám, včetně bydlení, pokud jsou nabízeny veřejnosti nebo při jejich poskytování.

(2) Tento zákon se nevztahuje na právní vztahy související s úpravou podmínek vstupu a pobytu státních příslušníků třetích zemí nebo osob bez státní příslušnosti na území České republiky.

(3) Fyzická osoba má právo v právních vztazích, na které se vztahuje tento zákon, na rovné zacházení a na to, aby nebyla diskriminována.

1) Směrnice Rady 76/207/EHS ze dne 9. února 1976 o zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy, pokud jde o přístup k zaměstnání, odbornému vzdělávání a postupu v zaměstnání a o pracovní podmínky.

Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/73/ES ze dne 23. září 2002, kterou se mění směrnice Rady 76/207/EHS o zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy, pokud jde o přístup k zaměstnání, odbornému vzdělávání a postupu v zaměstnání a o pracovní podmínky.

Směrnice Rady 2000/43/ES ze dne 29. června 2000, kterou se zavádí zásada rovného zacházení s osobami bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ.

Směrnice Rady 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání.

Směrnice Rady 75/117/EHS ze dne 10. února 1975 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se uplatňování zásady stejné odměny za práci pro muže a ženy.

Směrnice Rady 79/7/EHS ze dne 19. prosince 1978 o postupném zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti sociálního zabezpečení.

Směrnice Rady 86/378/EHS ze dne 24. července 1986 o zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy v systémech sociálního zabezpečení pracovníků.

Směrnice Rady 96/97/ES ze dne 20. prosince 1996, kterou se mění směrnice 86/378/EHS o zavedení zásady rovného zacházení pro muže a ženy v systémech sociálního zabezpečení pracovníků.

Směrnice Rady 86/613/EHS ze dne 11. prosince 1986 o uplatňování zásady rovného zacházení pro muže a ženy samostatně výdělečně činné, včetně oblasti zemědělství, a o ochraně v mateřství.

Směrnice Rady 2004/113/ES ze dne 13. prosince 2004, kterou se zavádí zásada rovného zacházení s muži a ženami v přístupu ke zboží a službám a jejich poskytování.

Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/54/ES ze dne 5. července 2006 o zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání.

K odst. 1

I. Antidiskriminační zákon a jeho teoretická a právně-politická východiska, ústavní pořádek a judikatura Ústavního soudu

1. Rovnost a zákaz diskriminace představují jedny ze základních hodnot, na nichž stojí moderní společnost, a to na rozdíl od společností tradičních (starověkých či feudálních), které byly naopak v samotných základech založeny na silné hierarchizaci, kdy každý jednotlivec a priori náležel k určité společenské vrstvě, přičemž prostupnost mezi nimi byla nemožná či značně omezená (viz lit. č. 1). Moderní společnost se díky akcentaci individuální svobody stala silně individualistickou, až atomizovanou a teprve později (v 19. století) vznikají ve filozofickém uvažování snahy o revizi tohoto stavu. Podle socialistických a marxistických teorií je individuální svoboda pouze iluzí, neboť i moderní společnost je silně hierarchizována a je naopak příčinou vykořenění. Naopak absolutizace rovnosti a později pokusy o její naplnění však vedly až k novodobému „glajchšaltování“ a ke vzniku socialistických a pseudokomunistických režimů, které myšlenky společenské rovnosti zdiskreditovaly.

2. Nicméně ve druhé polovině 20. století vznikly pokusy o samotnou revizi klasického liberalismu v podstatě zevnitř liberalismu samotného: tzv. komunitarismus a později jeho aplikace v podobě myšlenek multikulturalismu jsou vlastně založeny na překonání individualismu a atomizace moderní společnosti, a to skrze hledání nového skupinového ukotvení jednotlivce (lit. č. 4, s. 26 a násl.). Tyto myšlenkové proudy pak navíc přinášejí nový pohled i na rovnost: nikoli rovnost jednotlivců, ale rovnost těchto skupin, k nimž jednotlivci přináležejí, je to, oč v moderní společnosti běží. Rovnost v uznání stejné hodnoty těchto skupin je pak to, co podle komunitaristů drží moderní společnost pohromadě.

3. Proti vyostřenému individualismu liberální teorie a proti ideálu neutrality liberálního státu stavěli komunitaristé teleologické pojetí ctností a představu komunity (obce), která určuje postavení jednotlivce a jeho svobodu. Tyto teorie tak vlastně vycházejí z přesvědčení, že univerzalistický racionalismus a individualismus, na němž je založena liberální demokracie a „ideologie“ lidských práv, jsou dále teoreticky i prakticky neudržitelné. Jinými slovy: univerzalistický idealismus klasické liberální teorie kladou do kontrastu s komunitárním (partikulárním) holismem. Zatímco v holistické perspektivě předchází společnost jednotlivce, jehož povaha a pozice jsou určovány sociální strukturou, individualismus staví na přesvědčení, že společenské instituce vznikají na základě svobodných, individuálních činů (tržních transakcí, společenských smluv atd.). Zatímco první představa vychází z toho, že identita jednotlivce je odvozena z kulturního společenství, k němuž přirozeně náleží, druhá představa pojímá jednotlivce jako lidské individuum nadané obecnými a univerzálními vlastnostmi bez ohledu na sociální struktury, v nichž žije. Proti historicky a kulturně podmíněné a vlastně partikulární „společenské přirozenosti“, kterou jednotlivec získává socializací a příslušností k určité společenské komunitě, stojí věčná a univerzální přirozenost člověka jako příslušníka lidského rodu.

4. Základem komunitaristické teorie je tak trojí dilema, jež je vlastní samotné liberální teorii, stručně vyjádřené předností jednotlivce před celkem, jástvím před společenskými cíli a spravedlností před dobrem. Podle komunitaristů je třeba všechny tyto kategorie obrátit: podle nich je povaha jednotlivců dána identitou společenství (každý jednotlivec je vymezen a priori kulturně danou strukturou hodnot, zájmů a rolí), dobro předchází spravedlnosti (spravedlnost nemůže být neutrálním rámcem etické plurality, nýbrž je vždy utvářena kolektivně sdílenými představami o společném dobru a zlu) a jednotlivec může směřovat k naplňování svého jáství (individuální identity) a individuálního dobra (štěstí) pouze za předpokladu, že se slaďuje s kolektivní identitou a kolektivním dobrem.

5. Například podle Charlese Taylora moderní liberální společnosti zdůrazňují ideál uznání formální rovnosti všech lidí jakožto příslušníků jednoho lidského rodu, tj. jakožto univerzálně stejných. Na druhé straně však stojí ideál uznání lidí a jejich skupin jakožto obdařených zvláštní a nezaměnitelnou povahou, tj. jako partikulárně odlišných. Ideál všelidské rovnosti je tak nakonec v této teorii konfrontován s ideálem individuálních a skupinových odlišností (lit. č. 10, s. 26).

6. Klasická liberální teorie, z níž vzešla myšlenka základních práv a svobod a jejich praktická realizace, vychází tak podle Taylora pouze z prvního ideálu. Podle něj je stát povinen zajistit všem podmínky rovné svobody a důstojnosti, což vychází z premisy, že každý jednotlivec si zaslouží rovné zacházení, neboť je nadán obecnými vlastnostmi lidství, jež jsou svou povahou univerzální. Ideovým základem myšlenky základních práv a svobod je tedy druhová totožnost (stejnost) lidí a její univerzalita. Taková práva mají být vlastně „slepá“ jak vůči individuálním rozdílům mezi jednotlivci, tak vůči jejich zvláštním skupinovým charakteristikám.

7. Oproti tomu stojí podle Taylora perspektiva partikulární diference, podle níž je uznání přidělováno lidem nikoli na základě jejich univerzálně sdílených rysů, nýbrž rysů individuálních či skupinových. Místo univerzální lidské identity má být uznána jeho individuální jedinečnost a skupinová zvláštnost a má být garantováno právo je autenticky uskutečnit. Rovné uznání jednotlivce jako představitele univerzálního lidského druhu je nahrazeno rovným uznáním partikulárních skupin.

8. Takovými závěry staví Charles Taylor komunitaristickou a multikulturní koncepci do protikladu s tradiční liberální individualistickou koncepcí základních práv a svobod. Vedle univerzálního pojetí lidských práv náležejících bez rozdílu všem lidským bytostem staví perspektivu skupinově diferencovaných práv mezi hodnotově rovnými společenskými skupinami. Lze konstatovat, že toto pojetí představuje jakési zatím poslední vyústění úvah o poměru mezi svobodou a rovností.

9. To vše však neznamená, že by se úvahy o rovnosti neobjevovaly ve filozofickém a politickém uvažování již v předmoderních epochách, nicméně rozpracování se jí dostává až s nástupem osvícenství a zejména idejemi Velké francouzské revoluce. Od té doby hodnota rovnosti doprovází další dvě fundamentální hodnoty moderních společností, a to důstojnost a svobodu.

10. Zatímco s požadavkem důstojnosti se rovnost nevylučuje, neboť v základu všech koncepcí rovnosti je předpoklad, že lidé jsou si rovni svou hodnotou (ve své důstojnosti, resp. ve svém člověčenství) (lit. č. 7, s. 65), se svobodou se může, byť nikoli nezbytně, dostávat do vzájemného napětí. Zjednodušeně řečeno, moderní filozofii a společenské či právní uvažování doprovází tenze mezi těmito dvěma hodnotami: tradiční liberalismus byl založen na upřednostnění svobody jednotlivce, jejíž garanci přebírá společnost či stát, teprve jeho pozdější revize přinášejí akcentaci rovnosti, přičemž i ta může nabývat různých poloh (například rovnost či spravedlnost v rozdělení oproti rovnosti v uznání).

11. Pokud odhlédneme od pokusů o absolutizaci rovnosti, je tato kategorie obecně považována za relativní, vyjadřující vztah k jiné hodnotě, na rozdíl od svobody, která je považována za v podstatě imanentní, přítomnou v samotné podstatě lidství (lit. č. 7, s. 65). Přirozeně i toto rozlišení je však spíše výsledkem určité teoretické fikce, neboť v důsledku i svoboda je hodnotou vztahovou, jak ostatně dokládají později v praxi se objevivší požadavky proporcionality. Z tohoto pohledu mohou být obě kategorie vnímány jako „přirozené“, stojící v jádru lidství, a při jejich „socializaci“ jde pak toliko o míru jejich absolutizace či relativizace. V praxi pak jde toliko o to, do relace s jakými jinými hodnotami se obě tyto kategorie dostávají, a o poměření těchto hodnot. Jinými slovy řečeno, mezi svobodou a rovností nemusí být taková zející propast, jak bývá běžně nahlíženo (bohužel nezřídka i v judikatuře českého Ústavního soudu). Naopak novější pohledy vycházejí z předpokladu, že se vlastně obě kategorie vzájemně podmiňují a hovoří se o tzv. rovné svobodě (srov. obdobně lit. č. 7, s. 63).

12. Chceme tím vyjádřit přesvědčení, že jak svoboda, tak rovnost se ve své podstatě vlastně příliš neliší, obě jsou kategoriemi relačními (vztahovými) a obě mohou být absolutizovány či relativizovány. Zatímco klasickému liberalismu šlo o maximalizaci prostoru svobody, socialistickému a komunistickému uvažování o maximalizaci lidské rovnosti.

13. Jinou, spíše technickou otázkou je pak při posuzování odlišného zacházení nutnost hledat určitý relátor či komparátor, jimž se zacházení poměřuje. Tuto vlastnost srovnávání však nelze, a je zbytečné a kontraproduktivní, klást na roveň filozofickým východiskům rovnosti, a tuto hodnotu v porovnání se svobodou v důsledku toho „ponižovat“ jako hodnotu druhé kategorie.

14. Všechny tyto teoretické úvahy stojí jak za „pozitivací“ rovnosti a zákazu diskriminace v moderních katalozích lidských práv, tak posléze v jejich rozpracování v judikatuře soudů, které tyto principy aplikují.

15. Postulát rovné svobody a důstojnosti se však neobjevil až po druhé světové válce jako reakce na hrůzy holocaustu, jak bývá většinou traktováno, ale jeho zárodky lze dokonce i v mezinárodním prostředí shledávat již v rozhodnutích a posudcích Stálého dvora mezinárodní spravedlnosti, který se vyjádřil i k rozlišení materiální a formální rovnosti a principům tzv. pozitivní diskriminace, s nimiž se v domácích právních prostředích začalo pracovat mnohem později. V této souvislosti nelze nezmínit posudek, který se týkal existence menšinových škol v Albánii (posudek ve věci menšinových škol v Albánii z 6. 4. 1935). Stálý dvůr se zde v souvislosti s ústavním zákazem zřizování soukromých škol, který obsahovala albánská ústava z roku 1933, zabýval obecnou otázkou rovnosti a diskriminace. Základní meritum sporu mezi Řeckem a Albánií spočívalo v tom, zda existence soukromých škol, jež vytvářela převážně řecká minorita v Albánii, znamená vytvoření privilegií, která zvýhodňují menšinu a jsou v naprostém protikladu s východisky rovnosti (postoj Albánie), nebo zda naopak jejich existence zajistí skutečnou rovnost, k níž se Albánie v deklaraci zavázala a jejímž smyslem bylo zajistit opravdovou a efektivní rovnost, nikoli toliko formální rovnost (postoj Řecka). Stálý dvůr mezinárodní spravedlnosti proto v posudku odlišil rovnost před zákonem (právní, formální rovnost, nediskriminace) a rovnost faktickou (materiální rovnost). Garance menšinových práv má totiž podle soudu plnit současně dvě funkce: zajistit, aby s občany náležejícími k rasové, náboženské či jazykové menšině bylo nakládáno ve všech směrech rovnocenně jako s jinými státními občany a aby současně byly chráněny jejich zvláštnosti, tradice a národní charakteristiky. Podle soudu jsou obě tyto funkce vzájemně podmíněné: nebylo by skutečné rovnosti mezi většinou a menšinou, pokud by menšina byla zbavována svých institucí a byla postupně nucena vzdávat se toho, co tvoří základní esenci menšinové identity. Požívat rovnosti s většinou proto podle soudu neznamená zajistit rovnost před zákonem, ale rovněž faktickou rovnost. Rovnost formální (právní) vylučuje jakoukoliv diskriminaci, zatímco faktická rovnost může zahrnovat i nezbytnost různého zacházení za účelem dosažení takového stavu, v němž nebude rovnost před zákonem toliko formální rovností maskující právě faktickou nerovnost. Stálý dvůr mezinárodní spravedlnosti tak dal jasně najevo, že existují rozdíly mezi právní rovností a faktickou (ne)rovností: zatímco první kategorie se váže k institutu a zásadě nediskriminace, druhá kategorie je spjata se zvláštními typy zacházení, které teprve mnohem později nacházejí odraz v pojmech „pozitivní diskriminace“, „afirmativní akce“ (affirmative action) či „pozitivní práva menšin“ atd.

16. Po druhé světové válce se objevuje sepjetí svobody, důstojnosti a rovnosti v čl. 1 Všeobecné deklarace lidských práv, stejně tak jako konkretizující zákaz nerovného zacházení při požívání práv garantovaných v deklaraci (čl. 2). Lze se domnívat, že Všeobecná deklarace lidských práv tak zračí právě ono novější pojetí vztahu mezi svobodou, rovností a důstojností, jež jsou vzájemně podmíněné. Toto obecné pojetí pak stojí v pozadí již konkretizujícího požadavku nediskriminace. Tato koncepce vztahu obecného požadavku rovnosti a konkretizace v podobě zákazu diskriminace se objevila i v samotné Listině základních práv a svobod (dále jen „Listina“), pokud jde o formulaci čl. 1 a čl. 3 odst. 1 (ostatně podobnou strukturu obsahuje i německý Základní zákon v čl. 3: zatímco první odstavec postuluje obecný požadavek rovnosti, odstavce dva a tři již stanoví konkrétní požadavky nediskriminace z tam uvedených důvodů).

17. Podobné pojetí pak nacházíme rovněž v čl. 26 Mezinárodního paktu o občanských a politických právech, v němž je v jednom ustanovení koncentrována rovnost před zákonem a zákaz diskriminace z určitých důvodů. Ačkoliv toto ustanovení používá pojmu rovnost před zákonem, lze se domnívat, že tento pojem se zásadně neliší od pojmu rovnosti ve svobodě, v důstojnosti a právech, se kterým pracuje čl. 1 Listiny. Domníváme se, že z tohoto důvodu není třeba pozitivně-právní zdroj rovnosti před zákonem hledat toliko v čl. 26 Mezinárodního paktu, neboť obsahově stejné ustanovení je dáno v domácí Listině. Naopak, od počátku úžeji byl koncipován čl. 14 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, který váže rovnost tzv. akcesoricky (subsidiárně) toliko na požívání práv garantovaných v Úmluvě (byť tato akcesorita není dle judikatury Evropského soudu pro lidská práva, dále jen „ESLP“, zcela absolutní, viz níže). Ostatně toto omezení bylo důvodem, proč smluvní strany přikročily k sepsání 12. protokolu k Úmluvě, který již takový požadavek akcesority neobsahuje. Rozdíly v čl. 26 Mezinárodního paktu a čl. 14 Úmluvy lze demonstrovat na postavení českých restituentů po roce 1990. Je vcelku logické, že osoby, které neměly trvalý pobyt na území České republiky, a byly tak domácím zákonodárstvím (posvěceným v rozhodnutích Ústavního soudu) vyloučeny z restitucí majetku neuspěly se svými stížnostmi založenými právě na porušení principu rovnosti před ESLP, neboť ten neshledal, pokud jde o samotnou restituci, oporu v Úmluvě či dodatkových protokolech (čl. 1 protokolu č. 1). To právě s ohledem na akcesoritu čl. 14 Úmluvy. Komplementárně k tomu však mohly tyto osoby uspět se svými stížnostmi u Výboru pro lidská práva, který aplikoval neakcesorické ustanovení čl. 26 Mezinárodního paktu. Odlišný přístup Ústavního soudu a Výboru pro lidská práva v hodnocení situace těchto osob by však podle našeho názoru neměl vyplývat z akcesority a neakcesority rovnosti, ale z hodnocení závažnosti požadavku trvalého pobytu jako objektivního kritéria pro odlišné zacházení.

18. Bohužel Ústavní soud podle našeho názoru nesprávně a spíše mechanicky převzal pojetí akcesority rovnosti dle čl. 14 Úmluvy, jak s ní pracuje judikatura ESLP, aniž by akcentoval odlišné znění čl. 1 i čl. 3 domácí Listiny (viz k tomu konkrétněji níže). Navíc samotný ESLP v průběhu aplikace čl. 14 jeho rozsah postupně rozšiřoval a vytvořil svébytnou doktrínu, podle níž je zákaz diskriminace přítomen uvnitř určitých práv garantovaných Úmluvou vlastně implicitně (výčet takových příkladů uvádí Bobek, viz lit. č. 9, s. 1216 a násl.). Stejně tak přistoupil k výčtu diskriminačních důvodů, který považuje na základě výkladu pojmu „jiné postavení“ za toliko demonstrativní (blíže viz opět výčet takto rozšířených důvodů v lit. č. 9, s. 1220).

19. Součástí ústavního pořádku (viz k tomu obiter dictum v nálezu Ústavního soudu Pl. ÚS 36/01) jsou pak rovněž další mezinárodní smlouvy, které se věnují zákazu diskriminace specificky, tj. v určitých úzce vymezených oblastech: zmínit lze Mezinárodní úmluvu o odstranění všech forem rasové diskriminace (vyhlášena pod č. 95/1974 Sb.), Úmluvu o odstranění všech forem diskriminace žen (vyhlášena pod č. 62/1987 Sb.), Úmluvu o politických právech žen (č. 46/1955 Sb.), zákaz diskriminace obsahuje též Rámcová úmluva o ochraně národnostních menšin v čl. 4, 6 a 9 (vyhlášena pod č. 96/1998 Sb.). Specifickou oblast pak představují úmluvy a další dokumenty, které vznikly na půdě Mezinárodní organizace práce a které se detailně věnují nediskriminaci v odměňování, pracovních podmínkách atd.

20. Samostatnou oblastí je prosazování rovnosti a nediskriminace v právu Evropské unie a za určitý symbolický milník lze považovat v tomto směru systematiku Listiny základních práv EU, která klade na stejnou úroveň důstojnost, svobodu, rovnost a solidaritu.

21. Pokud jde o vlastní přístup Ústavního soudu ke kategorii rovnosti a principu nediskriminace, je nutné uvést, že Ústavní soud s oběma vždy pracoval, kulantně řečeno, velmi „obezřetně“. Jeho judikatura v porovnání se soudními orgány EU nebo též ESLP je v podstatě velmi „střídmá“, prostá nějakých výrazných experimentů a výstřelků. Jeden z důvodů může být dán i personálním složením tzv. prvního Ústavního soudu, v němž zasedali spíše proponenti svobody (zejména Vladimír Čermák a Vojtěch Cepl) než zastánci rovnosti.

22. Přesto judikatura Ústavního soudu pracuje již od 90. let s pojmoslovím a dichotomiemi, které se v této oblasti tradičně používají, a Ústavní soud s nimi ve svých rozhodnutích vždy operoval, byť ne pokaždé ve stejných významech, jaké jim přikládá doktrína či zahraniční judikatura.

23. Jak již uvedeno, základní rozlišení, na němž judikatura Ústavního soudu stojí, se týká akcesorické a neakcesorické rovnosti. Akcesorická rovnost (rovnost v základních právech) vyžaduje intenzitu zpochybňující samu podstatu rovnosti – k tomu dochází tehdy, je-li s porušením rovnosti spojeno i porušení jiného základního či ústavně zaručeného práva. Jinak řečeno, princip akcesorické rovnosti zakazuje diskriminovat osoby při výkonu jejich základních práv. Ústavní soud to vysvětlil tak, že zatímco svoboda je hodnotou sama o sobě, rovnost je relační – vztahovou kategorií (vyžaduje mezičlánky, relaci k jiné sociální hodnotě), která není hodna být chráněna sama o sobě, ale vždy ve vztahu k jiné ústavní hodnotě. Jak jsme již shora uvedli, toto dělení svobody a rovnosti je však samo o sobě velmi diskutabilní.

24. V případě principu neakcesorické rovnosti, jež je podle Ústavního soudu ústavně zakotvena v čl. 1 Listiny, se jedná o vyloučení libovůle zákonodárce při rozlišování práv určitých skupin subjektů. Tedy v podstatě se týká rozdílného zacházení mezi různými subjekty v případě, kdy nelze identifikovat ústavně chráněné akcesorické právo. Toto vymezení se poprvé vyskytlo v nálezu Pl. ÚS 36/01 ze dne 25. 6. 2002 (odměňování správce podstaty v případě insolventního úpadce a nezaplacení zálohy). Proto Ústavní soud použil koncept neakcesorické rovnosti, neboť zde nemohl identifikovat právo, k němuž by se odlišné zacházení upínalo. Otázkou je, zda zde došlo ke srovnávání srovnatelného – šlo o srovnávání postavení správce podstaty v různých procesních situacích, resp. s různými účastníky.

25. Rozdíl mezi akcesorickou a neakcesorickou rovností byl později systematicky vyložen v nálezu Pl. ÚS 29/08 ze dne 21. 4. 2009, který se věcně týkal stanovení daně (a její sazby) z převodu nemovitostí.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Seznam zkratek

Autoři jednotlivých pasáží

Seznam předpisů citovaných v komentáři

Předmluva

ČÁST PRVNÍ ANTIDISKRIMINAČNÍ ZÁKON

HLAVA I OBECNÁ USTANOVENÍ

§ 1Předmět úpravy

I. Antidiskriminační zákon a jeho teoretická a právně-politická východiska, ústavní pořádek a judikatura Ústavního soudu

II. Oblast práce a zaměstnání

II.1 Návaznost na právo Evropské unie

II.2 Rozsah působnosti směrnic v oblasti práce a zaměstnání

II.3 Právo na zaměstnání a přístup k zaměstnání

II.3.1 Právo na zaměstnání dle zákona o zaměstnanosti

II.3.2 Rovné zacházení a zákaz diskriminace při uplatňování práva na zaměstnání dle zákona o zaměstnanosti

II.3.3 Nabídky zaměstnání a výběr zaměstnanců dle zákona o zaměstnanosti

II.3.4 Individuální ochrana

II.3.5 Poradenství pro volbu povolání, rekvalifikace

II.3.6 Zprostředkování zaměstnání

II.3.7 Výběr zaměstnanců a postup před vznikem pracovního poměru

II.4 Přístup k povolání, podnikání a jiné samostatné výdělečné činnosti

II.4.1 Povolání

II.4.2 Podnikání

II.4.3 Jiná samostatná výdělečná činnost

II.5 Pracovní poměry, služební poměry a jiná závislá činnost, odměňování

II.5.1 Pracovní poměry a pracovněprávní vztahy

II.5.2 Vztah antidiskriminačního zákona a zákoníku práce

II.5.3 Služební poměry

II.5.4 Vztah antidiskriminačního zákona a zákona o státní službě

II.5.5 Vztah antidiskriminačního zákona a zákona o služebním poměru příslušníků bezpečnostních sborů

II.5.6 Vztah antidiskriminačního zákona a zákona o vojácích z povolání

II.5.7 Jiná závislá činnost

II.5.8 Přístup k odbornému vzdělávání

II.5.9 Odměňování

II.6 Členství a činnost v odborových organizacích

II.6.1 Právní povaha odborových organizací

II.6.2 Svoboda sdružování a právo na rovné zacházení

II.6.3 Organizace zaměstnanců

II.6.4 Členství a činnost v organizacích zaměstnavatelů

II.7 Členství a činnost v profesních komorách, včetně výhod, které tyto veřejnoprávní korporace svým členům poskytují

III. Sociální zabezpečení

III.1 K pojmu „sociální zabezpečení“

III.2 Členění sociálního zabezpečení

III.3 Vztah antidiskriminačního zákona a zákonů v oblasti sociálního zabezpečení

III.4 Rovné zacházení v oblasti sociálního zabezpečení

III.5 Vztah k právu EU

IV. Přístup k sociálním výhodám a jejich poskytování

V. Přístup ke zdravotní péči a její poskytování

V.1 Poskytování zdravotní péče a zdravotních služeb

V.2 Exkurz I: Odběr krve a jiného biologického materiálu

V.3 Exkurz II: Zvláštní ustanovení o právech osob se zdravotním postižením

VI. Rovnost v přístupu ke vzdělání a při jeho poskytování

VI.1 Zákaz diskriminace v oblasti vzdělávání v českém právním řádu

VI.1.1 Vztah školského zákona a antidiskriminačního zákona

VI.2 Mezinárodněprávní kontext zákazu diskriminace v oblasti vzdělávání

VI.2.1 Rovný přístup ke vzdělání v rámci EU

VI.2.2 Formy podpor studentů

VI.2.3 Sociální podpora zahraničních studentů v České republice

VI.3 Rovný přístup ke vzdělání v českém právním řádu

VI.3.1 Rovný přístup k předškolnímu vzdělávání

VI.3.2 Očkování jako podmínka přijetí do předškolního zařízení

VI.3.2.1 Rovný přístup k dalším stupňům vzdělávání

VI.4 Rovnost při poskytování vzdělávání

VI.4.1 Obsah výuky a požadavky náboženských menšin

VI.4.2 Náboženství jako součást povinné výuky

VI.4.3 Organizační opatření ve škole jako forma diskriminace

VI.4.4 Náboženské symboly ve veřejných školách

VI.5 Vzdělávání žáků se speciálními vzdělávacími potřebami

VI.5.1 Skupiny dětí definované diskriminačními důvody ve smyslu antidiskriminačního zákona, které mají speciální potřeby

VI.5.2 Vzdělávání dětí etnických (národnostních) menšin

VI.5.3 Rovnost při vzdělávání žáků s postižením

VI.5.3.1 Vzdělávání žáků s postižením podle antidiskriminačního zákona

VI.6 Zajištění rovnosti v přístupu a při poskytování školských služeb

VI.6.1 Požadavky na školní stravování

VI.6.2 Rovný přístup k dalším školským službám

VII. Přístup ke zboží a službám

VII.1 K pojmu „zboží“ a „služba“

VII.1.1 Diskriminace v přístupu ke zboží a službám

VII.2 Zákaz diskriminace v přístupu ke zboží a službám v jiných právních předpisech

VII.2.1 Zákon o ochraně spotřebitele

VII.2.2 Zákon o volném pohybu služeb

VII.2.3 Regulace reklamy

VII.2.4 Nový občanský zákoník a rovné zacházení při uzavírání pojistné smlouvy

VII.2.5 Přípustné formy rozdílného zacházení

VII.2.6 Zacílení na klientelu

VII.2.7 Cenové rozlišování

VIII. Přístup k bydlení

VIII.1 K pojmu „bydlení“

VIII.1.1 Bydlení jako specifická služba v rámci kategorie zboží a služeb

VIII.1.2 Bydlení jako základní životní potřeba, ústavní garance

VIII.2 Právo Evropské unie a jeho implementace do vnitrostátního práva České republiky

VIII.2.1 Právo na ochranu obydlí ve světle Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod

VIII.2.2 Judikatura Evropského soudu pro lidská práva

VIII.2.3 Judikatura Soudního dvora Evropské unie

VIII.3 K nerovnému zacházení v přístupu k bydlení

VIII.3.1 Bydlení z pohledu antidiskriminačního zákona jako služba nabízená veřejnosti, postavení obce jako pronajímatele a nejčastější diskriminační důvody v této oblasti

VIII.3.2 Ze zpráv veřejného ochránce práv k naplňování práva na rovný přístup k bydlení

IX. Negativní vymezení působnosti

Základní pojmy

§ 2 (Definice diskriminace)

I. Právo na rovné zacházení dle antidiskriminačního zákona

II. Zakázané diskriminační důvody

II.1 Rasa, etnický původ, národnost

II.1.1 Rasa a etnický původ

II.1.2 Etnický původ a národnost

II.1.3 Národnost a státní příslušnost

II.1.4 Zákaz diskriminace a přípustné formy rozdílného zacházení

II.2 Pohlaví

II.2.1 Definice pohlaví pro účely antidiskriminačního práva

II.2.2 Přístupy k rovnosti všech bez ohledu na pohlaví

II.2.3 Kdo může být obětí diskriminace

II.3 Sexuální orientace

II.3.1 Sexuální orientace jako diskriminační důvod

II.3.2 Formy diskriminace na základě sexuální orientace

II.3.3 Oprávněné rozdílné zacházení na základě sexuální orientace

II.3.4 Geneze diskriminace na základě sexuální orientace a postavení sexuálních menšin a jejich svazků

II.3.5 Sexuální orientace vs. sexuální chování

II.4 Věk

II.4.1 Obecně

II.4.2 Přípustné formy rozdílného zacházení na základě věku a stanovení věkové hranice (absolutní věk)

II.4.3 Věkové rozmezí (relativní věk)

II.5 Zdravotní postižení

II.6 Náboženské vyznání, víra a světový názor

II.6.1 Obecně

II.6.2 Definice náboženství, víry a světonázoru

II.6.3 Vnější projevy náboženského vyznání a víry s možnosti jejich omezení

II.6.4 Náboženské vyznání, víra a světový názor v antidiskriminačním zákoně

II.6.5 Náboženské vyznání, víra a světový názor v souvislosti s jinými diskriminačními důvody

II.6.6 Zákaz diskriminace v pracovněprávní oblasti

II.6.7 Náboženské vyznání a víra v oblasti vzdělávání

II.6.8 Vnější projevy světonázoru

III. Formy diskriminace

IV. Definice přímé diskriminace

IV.1 Zakázané důvody diskriminace

V. Další formy diskriminace založené na pohlaví

V.1 Těhotenství

V.2 Rodičovství

V.3 Pohlavní identifikace jako diskriminační důvod

V.3.1 Vymezení pojmu pohlavní identifikace

V.3.2 Změna pohlaví v českém právním řádu

V.3.3 Genderová identita v mezinárodním právu lidských práv

V.3.4 Právo EU

VI. Diskriminace na základě domnělého důvodu

§ 3(Nepřímá diskriminace)

I. Nepřímá diskriminace

I.1 Neutrální ustanovení, kritérium nebo praxe a úmysl diskriminovat (hranice mezi přímou a nepřímou diskriminací)

I.1.1 Úmysl diskriminovat

I.1.2 Neutralita ustanovení, kritérium nebo praxe

I.2 Přípustná forma rozdílného zacházení

II. Povinnost přijmout přiměřené opatření

II.1 Obecně

II.2 Porušení povinnosti přijmout přiměřené opatření jako forma nepřímé diskriminace

II.3 Věcný rozsah normy

II.4 Povaha přiměřeného opatření v oblasti zaměstnání

II.5 Povaha přiměřeného opatření v oblasti služeb

II.6 Nepřiměřené zatížení

II.6.1 Vyloučení nepřiměřenosti

§ 4 (Další formy diskriminace)

I. Obtěžování a sexuální obtěžování

I.1 Obtěžování

I.2 Sexuální obtěžování

II. Pronásledování

III. Pokyn a navádění k diskriminaci

III.1 Pokyn

III.2 Navádění

§ 5

(Související pojmy)

I. Rovnost v odměňování

I.1 Definice odměny

I.2 Rovnost v odměňování pro muže a ženy

II. Zajišťování rovného zacházení

III. Povinnost zaměstnavatelů zajišťovat rovné zacházení

IV. Povolání

IV.1 Obecně

IV.2 Znaky

IV.2.1 Diskriminační předpis

IV.2.2 Diskriminační jednání

V. Sociální výhoda

V.1 Jednotlivé definiční znaky sociální výhody

V.1.1 Předmět sociální výhody

V.1.2 Nezávislost na nárocích ze sociálního zabezpečení

V.1.3 Přímost, resp. nepřímost poskytování sociální výhody

V.1.4 Příjemci sociálních výhod

V.1.5 Účel sociální výhody

V.2 Vztah k právu EU

VI. Zdravotní postižení

VI.1 Obecně

VI.2 Zdravotní postižení v právu EU

VI.2.1 Definice zdravotního postižení

VI.2.2 Okruh chráněných osob

VI.3 Zdravotní postižení v antidiskriminačním zákoně

VI.3.1 Povaha omezení

VI.3.2 Povaha překážky

VI.4 Zdravotní postižení v jiných právních předpisech

VI.4.1 Zákon o zaměstnanosti

VI.4.2 Zákon o služebním poměru příslušníků bezpečnostních sborů a zákon o vojácích z povolání

VI.5 Zdravotní postižení jako diskriminační důvod ve školském zákoně a v antidiskriminačním zákoně

VI.5.1 Srovnání pojetí zdravotního postižení v obou předpisech

VI.5.2 Nepřímá diskriminace podle antidiskriminačního zákona a práva žáka

VI.5.3 Jiné způsoby ochrany

§ 6

I. Přípustné formy rozdílného zacházení na základě věku

I.1 Obecně

I.2 Podmínka minimálního věku, odborné praxe nebo doby zaměstnání

I.3 Nepřiměřené délka odborného vzdělávání X důchodový věk

II. Důchodový věk

III. Obecná forma přípustného rozdílného zacházení v pracovněprávní oblasti

III.1 Obecně

III.2 Přípustné formy v právu Evropské unie

III.3 Práce pro muže a práce pro ženy

IV. Zaměstnání v církvích a náboženských společnostech

V. Ochranná opatření

VI. Rozlišování při poskytování služeb mužům a ženám

VI.1 Služby v oblasti soukromého a rodinného života

VI.2 Výlučné nebo přednostní poskytování služeb

VI.3 Jednotlivé formy rozlišování na základě pohlaví v oblasti poskytování služeb

§ 7 (Přípustné formy rozdílného zacházení)

I. Obecná výjimka ze zásady rovného zacházení

I.1 Rozsah výjimky ze zásady rovného zacházení

I.2 Odůvodněnost rozdílného zacházení

I.2.1 Legitimní cíl

I.2.2 Přiměřenost a nezbytnost

II. Pozitivní opatření

III. Limity pro přijímání pozitivních opatření

Zásada rovného zacházení pro muže a ženy v systémech sociálního zabezpečení pracovníků

§ 8 (Rovné zacházení v profesních systémech sociálního zabezpečení)

I. Zásada rovného zacházení pro muže a ženy v systémech sociálního zabezpečení pracovníků

I.1 Základ právní úpravy v evropském právu

I.1.1 Obecně

I.1.2 Vymezení pojmu „systémy sociálního zabezpečení pracovníků“

I.2 Věcný rozsah působnosti

I.3 Osobní rozsah působnosti

I.4 Příklady povinného zachování rovnosti mezi muži a ženami

§ 9 (Výjimky ze zákazu diskriminace)

I. Věcný a osobní rozsah § 9

I.2 Problematická implementace směrnic EU

I.3 Základní systémy sociálního zabezpečení versus doplňkové sociální systémy pracovníků

II.1 Individuální smlouvy pro OSVČ

II.2 Zaměstnanecké systémy pro jednoho člena

II.3 Pojistné smlouvy zaměstnanců pobírajících plat nebo mzdu, jejichž smluvní stranou zaměstnavatel není

II.4 Dobrovolná ustanovení systémů sociální ochrany osob, která jsou účastníkům nabízena jednotlivě, aby jim zaručila doplňkové dávky nebo výběr data vyplácení běžných dávek pro OSVČ nebo výběr z několika dávek

II.5 Zaměstnanecké systémy financované z dobrovolných příspěvků zaměstnanců

III. Doplněk k důchodu

IV. Pojistněmatematické zásady a faktory

V. Převody, přeměny a snížení důchodu

VI. Pružný důchodový věk

VII. Rozšíření pojmu „zaměstnavatel“ pro účely antidiskriminačního zákona

VIII. Závěrečné shrnutí

HLAVA II PRÁVNÍ PROSTŘEDKY OCHRANY PŘED DISKRIMINACÍ

§ 10 (Soudní ochrana)

I. Právní prostředky ochrany před diskriminací – obecně

§ 11(Právní pomoc obětem diskriminačního jednání)

I. Kdo může poskytovat právní pomoc

I.1 Poskytování informací o právní pomoci

I.2 Podávání podnětů k provedení kontroly a k zahájení správního řízení

I.3 Zastupování obětí diskriminačního jednání

I.4 Právnické osoby oprávněné poskytovat právní pomoc a zastupovat

HLAVA III PŘECHODNÉ USTANOVENÍ

§ 12 (Intertemporální norma)

Intertemporální klauzule

ČÁST DRUHÁ Změna zákona o Veřejném ochránci práv

§ 13 (Veřejný ochránce práv jako orgán pro rovné zacházení)

I. Veřejný ochránce práv

I.1 Ochránce jako antidiskriminační orgán (tzv. equality body)

III. Úkoly ochránce dle § 21b zák. o VOP

ČÁST TŘETÍ Změna občanského soudního řádu

§ 14 (Změna občanského soudního řádu)

II. Přenos důkazního břemene

ČÁST ČTVRTÁ zrušena

ČÁST PÁTÁ zrušena

ČÁST ŠESTÁ Změna zákona o pojišťovnictví

§ 17 (Změna zákona o pojišťovnictví)

I. Zákon o pojišťovnictví

§ 18 Přechodné ustanovení

ČÁST SEDMÁ ÚČINNOST