Vzor citace: VEČEŘA, M., a kol. Teorie práva v příkladech. 3., aktualizované vydání. Praha: Wolters Kluwer, a. s., 2016. 388 s.

Autoři:

Kapitoly I, VII doc. JUDr. Jaromír Harvánek, CSc.

Kapitola II JUDr. Lukáš Hlouch, Ph.D.

Kapitola III JUDr. Karin Brzobohatá, Ph.D.

Kapitola IV doc. JUDr. Mgr. Martin Škop, Ph.D.

Kapitola V doc. JUDr. Radim Polčák, Ph.D.

Kapitola VI JUDr. Lukáš Hlouch, Ph.D., JUDr. Drahomíra Houbová, CSc.

Kapitola VIII JUDr. Tomáš Sobek, Ph.D.

Kapitola IX prof. JUDr. PhDr. Miloš Večeřa, CSc.

Právní stav publikace je k 1. 9. 2015.

© prof. JUDr. PhDr. Miloš Večeřa, CSc., JUDr. Karin Brzobohatá, Ph.D., doc. JUDr. Jaromír Harvánek, CSc., JUDr. Lukáš Hlouch, Ph.D., JUDr. Drahomíra Houbová, CSc., doc. JUDr. Radim Polčák, Ph.D., JUDr. Tomáš Sobek, Ph.D., doc. JUDr. Mgr. Martin Škop, Ph.D., 2015, třetí, aktualizované vydání

ISBN 978-80-7478-717-1 (brož.)

ISBN 978-80-7478-719-5 (e-pub)

(první vydání: Sbírka příkladů z teorie práva. Praha: ASPI, a. s., 2005,

ISBN 80-7357-116-1)

CITACE PRÁVNÍCH PŘEDPISŮ

Právní předpisy jsou v textu označeny zpravidla číslem, pod kterým byly vyhlášeny ve Sbírce zákonů, a názvem (např. zákon č. 121/2000 Sb., o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským a o změně některých zákonů). Není-li v označení právního předpisu uvedeno jinak nebo není-li zřejmé, že se jedná o již neplatný právní předpis (např. zákon č. 150/1948 Sb., ústavní zákon), jsou právní předpisy citovány ve znění účinném ke dni 1. 9. 2015.

Níže uvedené právní předpisy jsou v textu označeny pouze názvem bez uvedení jejich čísla ve Sbírce zákonů:

■ ABGB ‒ rakouský zákon č. 946/1811 Sb. z. s., obecný zákoník občanský

■ Listina základních práv a svobod / Listina ‒ ústavní zákon č. 2/1993 Sb., Listina základních práv a svobod, ve znění ústavního zákona č. 162/1998 Sb.

■ občanský soudní řád / o. s. ř. ‒ zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

■ občanský zákoník / obč. zák. ‒ zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

■ obchodní zákoník / obch. zák. ‒ zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník (zrušen 1. 1. 2014)

■ soudní řád správní / s. ř. s. ‒ zákon č. 150/2002 Sb., soudní řád správní

■ správní řád / spr. řád ‒ zákon č. 500/2004 Sb., správní řád

■ trestní řád / tr. řád ‒ zákon č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád)

■ trestní zákon / tr. zákon ‒ zákon č. 140/1961 Sb., trestní zákon (zrušen 1. 1. 2010)

■ trestní zákoník / tr. zákoník ‒ zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

■ Ústava České republiky / Ústava ‒ zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

■ zákoník práce ‒ zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce

PŘEDMLUVA

Teorie práva v příkladech, která se dostává čtenáři do rukou, navazuje na předchozí dvě vydání této studijní pomůcky zpracované kolektivem pedagogů katedry právní teorie Právnické fakulty Masarykovy univerzity v Brně. Její první vydání z roku 2005 vyšlo pod názvem Sbírka příkladů z teorie práva a snahou autorů bylo poskytnout studentům pomůcku k procvičování problematiky teorie práva na konkrétních příkladech. Studijní pomůcka se v tomto nechala inspirovat obdobně zaměřenou publikací Seminární praktikum z teorie práva, kterou pro své studenty vydala v roce 2004 katedra teorie práva a právních učení pražské právnické fakulty.

Druhé vydání (2011) a nyní třetí upravené a doplněné vydání (2016) této studijní pomůcky vychází pod názvem Teorie práva v příkladech. Obě vydání využívají zkušeností získaných z užívání cvičebnice ve výuce studentů a promítají do textu novelizaci řady právních předpisů. Třetí vydání cvičebnice pak zejména reaguje na přijetí nového občanského zákoníku č. 89/2012 Sb., doplněné a aktualizované jsou i teoretické výklady v úvodu kapitol a příklady a úkoly k procvičování odborné látky.

V jednotlivých kapitolách studijní pomůcky je vždy nejprve ve zkratce vysvětlena základní teoretická problematika k danému tématu a pak následují zadané příklady k procvičení a osvojení si probírané látky. U většiny kapitol je v závěru připojen i klíč k řešení několika vybraných příkladů, aby si čtenář mohl ověřit správnost odpovědí na zadané úkoly. Čtenář tak má zpětnou vazbu, zda danou problematiku pochopil a zvolil správný přístup k řešení úkolu. U kapitol, jejichž příklady si vyžadují širší odpověď nebo vyslovení delší úvahy, nebylo možno klíč k řešení zařadit.

Uváděné praktické příklady a cvičení předkládají obecnou právněteoretickou problematiku v jejích konkrétních projevech a umožňují čtenáři osvojit si práci s právními pojmy a jak přistupovat ke konkrétnímu právnímu zadání.

Řazení kapitol vychází z obvyklé posloupnosti probíraných právněteoretických témat od základních pojmů k právním vztahům a k interpretaci a aplikaci práva. Ve studijní pomůcce jsou zahrnuty i právněfilosofické aspekty práva, zejména pokud jde o právněaxiologickou problematiku. Některé příklady bylo s ohledem na pedagogické zřetele třeba zjednodušit nebo zúžit jejich rozsah. V některých příkladech jsou k vystižení právních jevů uváděny zrušené právní předpisy nebo právní úprava jiného státu. Vedle normativních textů právních předpisů jsou v příkladech použity i judikáty obecných soudů a Ústavního soudu České republiky.

Teoretické výklady uvedené ve studijní pomůcce nejsou koncipovány tak, aby poskytly celkový výklad právněteoretické problematiky. Mají čtenáři zprostředkovat penzum znalostí potřebných ke zvládnutí řešených příkladů a cvičení. Jsou tak jen doplňkem standardních učebnic teorie práva a dalších právněteoretických textů, na jejichž příkladmý výčet v závěru knihy odkazujeme.

Předkládaná studijní pomůcka k procvičení právněteoretické problematiky je určena zejména vysokoškolským studentům práv. Mohou ji však v právních předmětech velmi efektivně využít také studenti neprávních studijních oborů vysokých a středních škol a odborníci z právní praxe k procvičení a lepšímu pochopení obecné právněteoretické problematiky.

V Brně 25. 8. 2015

Za autorský kolektiv

Miloš Večeřa

I.

Systém práva

Pod systémem práva se rozumí určitý fenomén, který je hierarchicky uspořádán, má svou vnitřní jednotu. Jelikož právo je dostatečně složité, je možno mluvit i o diferencovanosti. Na problematiku systému práva lze však nahlížet i z jiného úhlu pohledu, a to že právo vlastně žádný systém nemá (s tím bychom však stěží uspěli i v rovině angloamerického pojetí právního systému, tím méně v právu kontinentálněevropském).

Tradičně je systém práva představován určitou pomyslnou pyramidou, sestavenou z právních norem a právních předpisů, které se dále uskupují do právních odvětví. To však není přesné, neboť kromě právních norem a právních odvětví tvoří systém práva ještě právní instituty a právní principy, resp. zásady, které tvoří jakýsi tmelicí prvek. O všech těchto výše zmiňovaných elementech práva lze hovořit jako o prvcích systému práva.

Základní a elementární jednotku potom tvoří právní norma. Jde o obecná pravidla chování, jejichž množina vytváří právní normativní akt, který reguluje určitý okruh společenských vztahů. Tam, kde se jedná o důležitý a zároveň složitější okruh společenských vztahů, dochází ke kodifikaci norem, jejichž produktem je pak obvykle jeden právní předpis, často nazvaný „zákoník“. Není tomu tak vždy. Hovoří se potom i o tzv. kodifikovaných či komplexních odvětvích (např. trestní právo), což však většinou neznamená, že by normy daného odvětví byly všechny obsaženy v jednom právním předpise. To není prakticky víceméně možné a ani žádoucí.

Co se týče občanského práva, je pozitivně právně prakticky v univerzální podobě, když obsahuje ustanovení dřívějšího samostatného rodinného a také obchodního práva. Samostatný zůstal pouze zákoník práce.

Určující pro vztah norem uvnitř daného odvětví je pak zásada lex posterior derogat priori (zákon pozdější ruší zákon předchozí). Důležitý je také vztah normy obecné a speciální, včetně jejich vzájemného rušení, resp. nerušení. Zde platí zásada lex posterior specialis non derogat legi priori generali (zákon pozdější speciální neruší zákon dřívější obecný).

Vyšší skladebnou jednotkou jsou právní odvětví. Lze říci, že za základ právních odvětví můžeme považovat právě další prvky systému práva – právní principy a zásady. V současnosti se prosadily i do pozitivně právní úpravy (srov. § 3 obč. zák., citovaný dále). Lze zjednodušeně říci, že v každém právním odvětví jsou obvykle dva základní předpisy, které jsou pro něj nejvýznamnější (např. trestní zákoník a trestní řád). Nejsou však nejvýznamnější proto, že by stály v hierarchii norem daného odvětví „na špici“, avšak obvykle shrnují nejfrekventovanější okruhy vztahů příslušného typu.

Systém práva lze chápat v intencích bipartice. Již od dob starých Římanů se rozlišuje bipartice práva na právo veřejné a právo soukromé. Slavný římský právník Ulpianus uváděl: „Publicum ius id est, quod ad statum rei publicae Romanae spectat, privatum, quod ad singulorum utilitatem.“ (Veřejné právo je to, které se týká římského státu, soukromé to, které vyjadřuje zájmy jednotlivce.)

Z hlediska systému práva znamená uspořádání právních odvětví do dvou, resp. tří skupin určité zjednodušení situace, zdaleka však není zcela bez problémů.

Obecně lze říci, že soukromé právo je charakterizováno rovností postavení účastníků v právních vztazích, zatímco ve veřejném právu panují vztahy nadřazenosti a podřazenosti, jeden ze subjektů tedy rozhoduje o právech a povinnostech subjektu druhého (typicky soud zastupující státní moc vynáší rozsudek nad obžalovaným – jednotlivcem).

Tak § 1 občanského zákoníku stanoví:

(1) Ustanovení právního řádu upravující vzájemná práva a povinnosti osob vytvářejí ve svém souhrnu soukromé právo. Uplatňování soukromého práva je nezávislé na uplatňování práva veřejného.

(2) Nezakazuje-li to zákon výslovně, mohou si osoby ujednat práva a povinnosti odchylně od zákona; zakázána jsou ujednání porušující dobré mravy, veřejný pořádek nebo právo týkající se postavení osob, včetně práva na ochranu osobnosti.

Dále § 3 cit. zákoníku uvádí:

(1) Soukromé právo chrání důstojnost a svobodu člověka i jeho přirozené právo brát se o vlastní štěstí a štěstí jeho rodiny nebo lidí jemu blízkých takovým způsobem, jenž nepůsobí bezdůvodně újmu druhým.

(2) Soukromé právo spočívá zejména na zásadách, že

a) každý má právo na ochranu svého života a zdraví, jakož i svobody, cti, důstojnosti a soukromí,

b) rodina, rodičovství a manželství požívají zvláštní zákonné ochrany,

c) nikdo nesmí pro nedostatek věku, rozumu nebo pro závislost svého postavení utrpět nedůvodnou újmu; nikdo však také nesmí bezdůvodně těžit z vlastní neschopnosti k újmě druhých,

d) daný slib zavazuje a smlouvy mají být splněny,

e) vlastnické právo je chráněno zákonem a jen zákon může stanovit, jak vlastnické právo vzniká a zaniká, a

f) nikomu nelze odepřít, co mu po právu náleží.

(3) Soukromé právo vyvěrá také z dalších obecně uznaných zásad spravedlnosti a práva.

Občanský zákoník působí jako tzv. obecný předpis a dle současné pozitivně právní úpravy i jako předpis obsahující ustanovení v oblastech, kde dříve působil „pouze“ podpůrně, tj. v právu obchodním, rodinném ad. Řada ustanovení občanského zákoníku však má jakousi „obecnou platnost“ i pro další právní odvětví, včetně jejich možné přenositelnosti do odvětví veřejnoprávních.

Příklad

a) Občanský zákoník:

§ 15

(1) Právní osobnost je způsobilost mít v mezích právního řádu práva a povinnosti.

(2) Svéprávnost je způsobilost nabývat pro sebe vlastním právním jednáním práva a zavazovat se k povinnostem (právně jednat).

§ 16

Právní osobnosti ani svéprávnosti se nikdo nemůže vzdát ani zčásti; učiní-li tak, nepřihlíží se k tomu.

§ 17

(1) Práva může mít a vykonávat jen osoba. Povinnost lze uložit jen osobě a jen vůči ní lze plnění povinnosti vymáhat.

(2) Zřídí-li někdo právo nebo uloží-li povinnost tomu, co osobou není, přičte se právo nebo povinnost osobě, které podle povahy právního případu náleží.

§ 18

Osoba je fyzická, nebo právnická.

§ 19

(1) Každý člověk má vrozená, již samotným rozumem a citem poznatelná přirozená práva, a tudíž se považuje za osobu. Zákon stanoví jen meze uplatňování přirozených práv člověka a způsob jejich ochrany.

(2) Přirozená práva spojená s osobností člověka nelze zcizit a nelze se jich vzdát; stane-li se tak, nepřihlíží se k tomu. Nepřihlíží se ani k omezení těchto práv v míře odporující zákonu, dobrým mravům nebo veřejnému pořádku.

b) Občanský zákoník:

§ 20

(1) Právnická osoba je organizovaný útvar, o kterém zákon stanoví, že má právní osobnost, nebo jehož právní osobnost zákon uzná. Právnická osoba může bez zřetele na předmět své činnosti mít práva a povinnosti, které se slučují s její právní povahou.

(2) Právnické osoby veřejného práva podléhají zákonům, podle nichž byly zřízeny; ustanovení tohoto zákona se použijí jen tehdy, slučuje-li se to s právní povahou těchto osob.

§ 21

Stát se v oblasti soukromého práva považuje za právnickou osobu. Jiný právní předpis stanoví, jak stát právně jedná.

Například výše citovaná ustanovení občanského zákoníku mají obecnou využitelnost ve všech případech, kdy je třeba posoudit, např. kdo je fyzickou a právnickou osobou, kdy má svéprávnost, jaké zvláštnosti mají právnické osoby veřejného práva, jak pohlížet na stát apod.

Dalším možným příkladem významných ustanovení použitelných napříč právním řádem jsou „Všeobecná ustanovení“ hlavy čtvrté občanského zákoníku, jež se týkají definičního vymezení institutu „věc v právním smyslu“.

§ 489

Věc v právním smyslu (dále jen „věc“) je vše, co je rozdílné od osoby a slouží potřebě lidí.

§ 490

Věc určená k obecnému užívání je veřejný statek.

§ 491

(1) Plod je to, co věc pravidelně poskytuje ze své přirozené povahy, jak je dáno jejím obvyklým účelovým určením a přiměřeně k němu, ať s přičiněním člověka nebo bez něho.

(2) Užitky jsou to, co věc pravidelně poskytuje ze své právní povahy.

§ 492

(1) Hodnota věci, lze-li ji vyjádřit v penězích, je její cena. Cena věci se určí jako cena obvyklá, ledaže je něco jiného ujednáno nebo stanoveno zákonem.

(2) Mimořádná cena věci se stanoví, má-li se její hodnota nahradit, s přihlédnutím ke zvláštním poměrům nebo ke zvláštní oblibě vyvolané náhodnými vlastnostmi věci.

§ 493

Lidské tělo ani jeho části, třebaže byly od těla odděleny, nejsou věcí.

§ 494

Živé zvíře má zvláštní význam a hodnotu již jako smysly nadaný živý tvor. Živé zvíře není věcí a ustanovení o věcech se na živé zvíře použijí obdobně jen v rozsahu, ve kterém to neodporuje jeho povaze.

§ 495

Souhrn všeho, co osobě patří, tvoří její majetek. Jmění osoby tvoří souhrn jejího majetku a jejích dluhů.

Za významná kritéria systému práva můžeme považovat následující vztahy a vazby:

■ princip prvotnosti a odvozenosti – jde o vztah: ústava – sekundární akt, zákon – sekundární předpis (pravá odvozenost) nebo ústava–zákon (nepravá odvozenost),

■ princip právní síly – jde o kritérium, které nejvíce odpovídá představám o stupňovitém uspořádání právního řádu,

■ princip ústavnosti a podzákonnosti – jde o produkt principu právní síly, vyjadřuje postavení ústavy jako „základního zákona“. Žádná norma nesmí být v rozporu s ústavou a ústavními zákony,

■ princip existentnosti a funkčnosti – oba tyto protikladné požadavky musí být v systému naplněny, aby nedošlo ke zborcení celé konstrukce,

■ princip ignorantia iuris non excusat (neznalost zákona neomlouvá) – tento požadavek je klíčový, musí být naplněn vždy a všude, od něj se pak odvíjí další principy a vztahy.

Právo se dle předmětu právní úpravy třídí na právní odvětví. Ta pak mohou patřit buď do oblasti práva soukromého, či do práva veřejného.

Tradičně bývají mezi odvětví soukromého práva řazena tato odvětví:

■ občanské právo hmotné, občanské právo procesní, pracovní právo, mezinárodní právo soukromé, příp. právo pozemkové a družstevní (eventuálně církevní právo).

Mezi veřejnoprávní odvětví patří tato:

■ trestní právo (hmotné a procesní), správní právo, finanční právo, ústavní právo, právo životního prostředí, mezinárodní právo veřejné a někdy sem bývá přiřazováno i občanské právo procesní a církevní právo.

Je však třeba dodat, že některá právní odvětví obsahují prvky práva soukromého i veřejného (např. typicky církevní právo, ale i pracovní právo). Jejich řazení do soukromého či veřejnoprávního oboru nebývá zcela jednotné.

Z dalšího hlediska můžeme lišit právo na mezinárodní a vnitrostátní.

Právo mezinárodní je souhrn právních norem upravujících vztahy mezi subjekty mezinárodního práva. Zjednodušeně řečeno jsou těmito subjekty jednotlivé státy. Dále však nesmíme opomenout i další subjekty mezinárodního práva, jimiž jsou mezinárodní organizace, ne však úplně všechny, eventuálně jiné specifické subjekty. Předmětem mezinárodního práva jsou vztahy mezi relevantními subjekty, úprava vzniku a zániku těchto subjektů apod.

Koncepce vztahů mezinárodního a vnitrostátního práva spočívají na monismu, dualismu, resp. trialismu jeho součástí.

Prameny mezinárodního práva tvoří zejména mezinárodní smlouvy a mezinárodní obyčeje. Za pomocný pramen mezinárodního práva lze uvést též tzv. obecné zásady právní uznávané civilizovanými národy.

K tomu lze srovnat čl. 38 statutu Mezinárodního soudního dvora (č. 30/1947 Sb.):

1. Dvůr, jehož úkolem je rozhodovati podle mezinárodního práva spory, které jsou mu předloženy, bere za podklad:

a) mezinárodní úmluvy, ať obecné či zvláštní, stanovící pravidla výslovně uznaná státy ve sporu;

b) mezinárodní zvyklost jako průkaz obecné praxe přijímané za právo;

c) obecné zásady práva, uznané civilisovanými národy;

d) s výhradou ustanovení článku 59 soudní rozhodnutí a nauku nejvíce kvalifikovaných spisovatelů různých národů jakožto pomůcku pro určování právních pravidel.

2. Toto ustanovení nepřekáží pravomoci Dvora, aby o některém sporu nerozhodoval ex aequo et bono, jestliže se strany o tom dohodnou.

Další systemizace může být z hlediska věcného taková, že se rozlišují normy hmotněprávní (materiální, tedy systém subjektivních práv a povinností) a procesněprávní (formální, které umožňují vynucení norem hmotného práva před soudem a dalšími orgány).

Zadání

I.1 Prvky systému práva

I.1.1

Vyjmenujte prvky systému práva a uveďte jejich vzájemné rozdíly. Který prvek bývá všeobecně považován za nejvýznamnější a proč?

I.1.2

Charakterizujte pojem právní zásady, resp. právní principy, domníváte se, že je mezi těmito pojmy rozdíl? V čem spočívá hlavní význam a smysl těchto pojmů? Jak se aplikují, srovnejte s aplikací právních norem.

I.1.3

Domníváte se, že právo má nějaký systém? Pokud ano, jak si jej představujete? Je podle vás v současné době tendence rozšiřování okruhu toho, co lze podřadit pod „právo“, či naopak půjde vývoj nadále k zužování a univerzálnosti uvnitř odvětví.

I.1.4

Jaká právní odvětví znáte a jaká považujete za nejvýznamnější? Lze vůbec říci, že by nějaká mohla být považována za významnější než jiná, proč?

I.1.5

Jaké znáte právní zásady? Mohou se právní zásady prolínat se zásadami morálními, náboženskými a dalšími? Pokud ano, pokuste se formulovat, proč tomu tak je, že jsou některé zásady formulovány ve více normativních systémech. Pokud by byla určitá právní zásada v rozporu např. s morální zásadou, které by se mělo dát přednost? Svůj názor odůvodněte.

I.1.6

Přečtěte si pozorně následující texty právních norem. Pokuste se v nich nalézt a popsat jednotlivé prvky systému práva. Určete, z jakého právního předpisu byly vyjmuty. Pojmenujte zásady, které v textech naleznete.

a)

(1) Nikdo nemůže být stíhán jinak než ze zákonných důvodů a způsobem, který stanoví tento zákon.

(2) Dokud pravomocným odsuzujícím rozsudkem soudu není vina vyslovena, nelze na toho, proti němuž se vede trestní řízení, hledět, jako by byl vinen.

(3) Státní zástupce je povinen stíhat všechny trestné činy, o nichž se dozví, pokud zákon nebo vyhlášená mezinárodní smlouva, kterou je Česká republika vázána, nestanoví jinak.

(4) Jestliže tento zákon nestanoví něco jiného, postupují orgány činné v trestním řízení z úřední povinnosti. Trestní věci musí projednávat urychleně bez zbytečných průtahů; s největším urychlením projednávají zejména vazební věci a věci, ve kterých byl zajištěn majetek, je-li to zapotřebí vzhledem k hodnotě a povaze zajištěného majetku. Trestní věci projednávají s plným šetřením práv a svobod zaručených Listinou základních práv a svobod a mezinárodními smlouvami o lidských právech a základních svobodách, jimiž je Česká republika vázána; při provádění úkonů trestního řízení lze do těchto práv osob, jichž se takové úkony dotýkají, zasahovat jen v odůvodněných případech na základě zákona a v nezbytné míře pro zajištění účelu trestního řízení. K obsahu petic zasahujících do plnění těchto povinností orgány činné v trestním řízení nepřihlížejí.

(5) Orgány činné v trestním řízení postupují v souladu se svými právy a povinnostmi uvedenými v tomto zákoně a za součinnosti stran tak, aby byl zjištěn skutkový stav věci, o němž nejsou důvodné pochybnosti, a to v rozsahu, který je nezbytný pro jejich rozhodnutí. Doznání obviněného nezbavuje orgány činné v trestním řízení povinnosti přezkoumat všechny podstatné okolnosti případu. V přípravném řízení orgány činné v trestním řízení objasňují způsobem uvedeným v tomto zákoně i bez návrhu stran stejně pečlivě okolnosti svědčící ve prospěch i v neprospěch osoby, proti níž se řízení vede. V řízení před soudem státní zástupce a obviněný mohou na podporu svých stanovisek navrhovat a provádět důkazy. Státní zástupce je povinen dokazovat vinu obžalovaného. To nezbavuje soud povinnosti, aby sám doplnil dokazování v rozsahu potřebném pro své rozhodnutí.

(6) Orgány činné v trestním řízení hodnotí důkazy podle svého vnitřního přesvědčení založeného na pečlivém uvážení všech okolností případu jednotlivě i v jejich souhrnu.

(7) Všechny orgány činné v trestním řízení spolupracují se zájmovými sdruženími občanů a využívají jejich výchovného působení.

(8) Trestní stíhání před soudy je možné jen na základě obžaloby, návrhu na potrestání nebo návrhu na schválení dohody o prohlášení viny a přijetí trestu (dále jen „dohoda o vině a trestu“)které podává státní zástupce. Veřejnou žalobu v řízení před soudem zastupuje státní zástupce.

b)

(1) Podnikáním se rozumí soustavná činnost prováděná samostatně podnikatelem vlastním jménem a na vlastní odpovědnost za účelem dosažení zisku.

(2) Podnikatelem podle tohoto zákona je:

a) osoba zapsaná v obchodním rejstříku,

b) osoba, která podniká na základě živnostenského oprávnění,

c) osoba, která podniká na základě jiného než živnostenského oprávnění podle zvláštních předpisů,

d) osoba, která provozuje zemědělskou výrobu a je zapsána do evidence podle zvláštního předpisu.

c)

(1) Každý odpovídá za škodu, kterou způsobil porušením právní povinnosti.

(2) Škoda je způsobena právnickou osobou, anebo fyzickou osobou, když byla způsobena při jejich činnosti těmi, které k této činnosti použili. Tyto osoby samy za škodu takto způsobenou podle tohoto zákona neodpovídají; jejich odpovědnost podle pracovněprávních předpisů není tím dotčena.

(3) Odpovědnosti se zprostí ten, kdo prokáže, že škodu nezavinil.

d)

(1) Účastníci mají v občanském soudním řízení rovné postavení. Mají právo jednat před soudem ve své mateřštině. Soud je povinen zajistit jim stejné možnosti k uplatnění jejich práv.

(2) Účastníku, jehož mateřštinou je jiný než český jazyk, soud ustanoví tlumočníka, jakmile taková potřeba vyjde v řízení najevo. Totéž platí, jde-li o ustanovení tlumočníka účastníku, s nímž se nelze dorozumět jinak než některým z komunikačních systémů neslyšících a hluchoslepých osob.

e)

(1) Jakmile bylo řízení zahájeno, postupuje v něm soud i bez dalších návrhů tak, aby věc byla co nejrychleji projednána a rozhodnuta. Přitom usiluje především o to, aby spor byl vyřešen smírně.

f)

(1) Pracovní poměr se zakládá pracovní smlouvou mezi zaměstnavatelem a zaměstnancem, není-li v tomto zákoně dále stanoveno jinak.

(2) Jestliže zvláštní právní předpis nebo stanovy spolku, odborové organizace nebo organizace zaměstnavatelů podle zvláštního právního předpisu vyžadují, aby se obsazení pracovního místa uskutečnilo na základě volby příslušným orgánem, považuje se zvolení za předpoklad, který předchází sjednání pracovní smlouvy.

(3) Jmenováním na vedoucí pracovní místo se zakládá pracovní poměr v případech stanovených zvláštním právním předpisem; nestanoví-li to zvláštní právní předpis, zakládá se pracovní poměr jmenováním pouze u vedoucího

a) organizační složky státu,

b) organizačního útvaru organizační složky státu,

c) organizačního útvaru státního podniku,

d) organizačního útvaru státního fondu,

e) příspěvkové organizace,

f) organizačního útvaru příspěvkové organizace,

g) organizačního útvaru v Policii České republiky.

I.1.7

Přečtěte si následující ustanovení různých právních předpisů a zamyslete se nad tím, který z textů je v pozici obecného, resp. podpůrného ustanovení a kde se tyto „zásady“ užívají.

a)

§ 19

Způsobilost být účastníkem řízení má ten, kdo má právní osobnost; jinak jen ten, komu ji zákon přiznává.

§ 20

(1) Každý může před soudem jako účastník samostatně právně jednat (procesní způsobilost) v tom rozsahu, v jakém je svéprávný.

(2) Přiznává-li zvláštní právní předpis namísto státu někomu jinému způsobilost samostatně jednat před soudem ve věci týkající se majetku státu, jedná tato osoba jako účastník.

b)

§ 8

(1) Způsobilost fyzické osoby vlastními právními úkony nabývat práv a brát na sebe povinnosti (způsobilost k právním úkonům) vzniká v plném rozsahu zletilostí.

(2) Zletilosti se nabývá dovršením osmnáctého roku. Před dosažením tohoto věku se zletilosti nabývá jen uzavřením manželství. Takto nabytá zletilost se neztrácí ani zánikem manželství ani prohlášením manželství za neplatné.

I.1.8

Určete u následujících textů právních předpisů, zda jsou v nich obsaženy normy hmotněprávní či procesní.

a)

(1) Předseda senátu zahajuje, řídí a končí jednání, uděluje a odnímá slovo, provádí dokazování, činí vhodná opatření, aby zajistil splnění účelu jednání, a vyhlašuje rozhodnutí. Dbá přitom, aby jednání probíhalo důstojně a nerušeně a aby věc mohla být úplně, spravedlivě a bez průtahů projednána.

b)

(1) Trestný čin je spáchán úmyslně, jestliže pachatel

a) chtěl způsobem uvedeným v trestním zákoně porušit nebo ohrozit zájem chráněný takovým zákonem, nebo

b) věděl, že svým jednáním může takové porušení nebo ohrožení způsobit, a pro případ, že je způsobí, byl s tím srozuměn.

(2) Srozuměním se rozumí i smíření pachatele s tím, že způsobem uvedeným v trestním zákoně může porušit nebo ohrozit zájem chráněný takovým zákonem.

c)

(1) Výpovědí může rozvázat pracovní poměr zaměstnavatel i zaměstnanec. Výpověď musí být dána písemně a doručena druhému účastníku, jinak je neplatná.

d)

(1) Obviněný musí mít obhájce už v přípravném řízení,

a) je-li ve vazbě, ve výkonu trestu odnětí svobody, ve výkonu ochranného opatření spojeného se zbavením osobní svobody nebo na pozorování v zdravotnickém ústavu (§ 116 odst. 2),

b) je-li zbaven způsobilosti k právním úkonům nebo je-li jeho způsobilost k právním úkonům omezena, nebo

c) jde-li o řízení proti uprchlému, nebo

d) při sjednávání dohody o vině a trestu.

e)

(1) Obsah pracovního poměru je možné změnit jen tehdy, dohodnou-li se zaměstnavatel a zaměstnanec na jeho změně. Za změnu pracovního poměru se považuje také jmenování na vedoucí pracovní místo podle § 33 odst. 3, k němuž dojde po vzniku pracovního poměru.

(2) Konat práce jiného druhu nebo v jiném místě, než byly sjednány v pracovní smlouvě, je zaměstnanec povinen jen v případech uvedených v tomto zákoně.

(3) Ustanovení § 37 platí přiměřeně i zde.

f)

(1) Rozhodnutím správní orgán v určité věci zakládá, mění nebo ruší práva anebo povinnosti jmenovitě určené osoby nebo v určité věci prohlašuje, že taková osoba práva nebo povinnosti má anebo nemá, nebo v zákonem stanovených případech rozhoduje o procesních otázkách.

(2) Rozhodnutí se vyhotovuje v písemné formě. Rozhodnutí se písemně nevyhotovuje, stanoví-li tak zákon; výroková část takového rozhodnutí, podstatné části jeho odůvodnění a poučení o opravném prostředku se pouze vyhlásí a do spisu se učiní záznam, který obsahuje výrokovou část, odůvodnění, datum vydání, číslo jednací, datum vyhotovení, otisk úředního razítka, jméno, příjmení, funkci nebo služební číslo a podpis oprávněné úřední osoby.

(3) Ústně vyhlášené rozhodnutí správní orgán potvrdí písemně, pokud účastník písemné potvrzení požaduje. Písemné potvrzení obsahuje pouze výrokovou část rozhodnutí (§ 68 odst. 2) a další náležitosti uvedené v § 69.

g)

(1) Soukromé právo chrání důstojnost a svobodu člověka i jeho přirozené právo brát se o vlastní štěstí a štěstí jeho rodiny nebo lidí jemu blízkých takovým způsobem, jenž nepůsobí bezdůvodně újmu druhým.

(2) Soukromé právo spočívá zejména na zásadách, že

a) každý má právo na ochranu svého života a zdraví, jakož i svobody, cti, důstojnosti a soukromí,

b) rodina, rodičovství a manželství požívají zvláštní zákonné ochrany,

c) nikdo nesmí pro nedostatek věku, rozumu nebo pro závislost svého postavení utrpět nedůvodnou újmu; nikdo však také nesmí bezdůvodně těžit z vlastní neschopnosti k újmě druhých,

d) daný slib zavazuje a smlouvy mají být splněny,

e) vlastnické právo je chráněno zákonem a jen zákon může stanovit, jak vlastnické právo vzniká a zaniká, a

f) nikomu nelze odepřít, co mu po právu náleží.

(3) Soukromé právo vyvěrá také z dalších obecně uznaných zásad spravedlnosti a práva.

h)

Jednání za právnickou osobu

§ 161

Kdo právnickou osobu zastupuje, dá najevo, co ho k tomu opravňuje, neplyne-li to již z okolností. Kdo za právnickou osobu podepisuje, připojí k jejímu názvu svůj podpis, popřípadě i údaj o své funkci nebo o svém pracovním zařazení.

§ 162

Zastupuje-li právnickou osobu člen jejího orgánu způsobem zapsaným do veřejného rejstříku, nelze namítat, že právnická osoba nepřijala potřebné usnesení, že usnesení bylo stiženo vadou, nebo že člen orgánu přijaté usnesení porušil.

§ 163

Statutárnímu orgánu náleží veškerá působnost, kterou zakladatelské právní jednání, zákon nebo rozhodnutí orgánu veřejné moci nesvěří jinému orgánu právnické osoby.

§ 164

(1) Člen statutárního orgánu může zastupovat právnickou osobu ve všech záležitostech.

(2) Náleží-li působnost statutárního orgánu více osobám, tvoří kolektivní statutární orgán. Neurčí-li zakladatelské právní jednání, jak jeho členové právnickou osobu zastupují, činí tak každý člen samostatně. Vyžaduje-li zakladatelské právní jednání, aby členové statutárního orgánu jednali společně, může člen právnickou osobu zastoupit jako zmocněnec samostatně, jen byl-li zmocněn k určitému právnímu jednání.

(3) Má-li právnická osoba s kolektivním statutárním orgánem zaměstnance, pověří jednoho člena statutárního orgánu právním jednáním vůči zaměstnancům; jinak tuto působnost vykonává předseda statutárního orgánu.

§ 165

(1) Nemá-li statutární orgán dostatečný počet členů potřebný k rozhodování, jmenuje na návrh toho, kdo osvědčí právní zájem, chybějící členy soud na dobu než budou noví členové povoláni postupem určeným v zakladatelském právním jednání; jinak soud jmenuje právnické osobě opatrovníka, a to i bez návrhu, kdykoli se o tom při své činnosti dozví.

(2) Soud jmenuje právnické osobě opatrovníka, a to i bez návrhu, jsou-li zájmy člena statutárního orgánu v rozporu se zájmy právnické osoby a nemá-li právnická osoba jiného člena orgánu schopného ji zastupovat.

§ 166

(1) Právnickou osobu zastupují její zaměstnanci v rozsahu obvyklém vzhledem k jejich zařazení nebo funkci; přitom rozhoduje stav, jak se jeví veřejnosti. Co je stanoveno o zastoupení právnické osoby zaměstnancem, platí obdobně pro zastoupení právnické osoby jejím členem nebo členem jiného orgánu nezapsaného do veřejného rejstříku.

(2) Omezení zástupčího oprávnění vnitřním předpisem právnické osoby má účinky vůči třetí osobě, jen muselo-li jí být známo.

ch)

§ 6

Zásady postupu zadavatele

(1) Zadavatel je povinen při postupu podle tohoto zákona dodržovat zásady transparentnosti, rovného zacházení a zákazu diskriminace.

(2) Zadavatel nesmí omezovat účast v zadávacím řízení těm dodavatelům, kteří mají sídlo nebo místo podnikání v členském státě Evropské unie a ostatních státech, které mají s Českou republikou či Evropskou unií uzavřenu mezinárodní smlouvu zaručující přístup dodavatelů z těchto států k zadávané veřejné zakázce.

I.1.9

Pokuste se formulovat nějaké vám známé zásady. Stanovte u nich, zda jde o zásady práva soukromého či veřejného, mezinárodního či vnitrostátního a zda jde o zásady hmotněprávní či procesní.

I.1.10

Zařaďte následující zásady do kategorií: Zásady práva soukromého/veřejného, zásady práva vnitrostátního/mezinárodního, zásady hmotněprávní/procesní. Poté určete, do oblasti jakého právního odvětví dané zásady nejspíše spadají. V některých případech mohou být zásady zařazeny v obou kategoriích nebo spadat do více právních odvětví.

Domníváte se, že lze následující zásady alespoň dílčím způsobem hierarchizovat? Které z uvedených byste potom považovali za nejvýznamnější? Své rozhodnutí odůvodněte.

■ zásada zákonnosti

■ zásada koncentrace řízení

■ zásada veřejnosti a ústnosti

■ zásada zákazu zpětného působení práva

■ zásada pacta sunt servanda (smlouvy se mají dodržovat)

■ zásada nullum crimen sine lege, nulla poena sine lege (žádný trestný čin bez zákona, žádný trest bez zákona)

■ zásada audiatur et altera pars (nechť je vyslyšena i druhá strana)

■ zásada rovnosti stran před soudem

■ zásada dispoziční a projednací

■ zásada ochrany dobrých mravů (bonos mores)

■ zásada přiměřenosti

■ zásada právní jistoty

■ zásada suverenity lidu

■ zásada nediskriminace

■ zásada smluvní volnosti

■ zásada presumpce neviny

■ zásada plné náhrady škody

■ zásada „vše je dovoleno, co není zakázáno“

■ zásada nemo iudex in causa sua (nikdo nemá být soudcem ve vlastní věci)

■ zásada zjištění skutkového stavu bez důvodných pochybností

■ zásada podřízenosti a nadřízenosti

■ zásada rovného zacházení

■ zásada férovosti

I.1.11

Domníváte se, že jsou v našem právním řádu více kodifikovány normy hmotněprávní či normy procesněprávní? Své rozhodnutí odůvodněte. Jmenujte některé právní předpisy typu „kodex“, popř. „řád“.

Domníváte se, že by byla přínosná úplná kodifikace práva, resp. alespoň většiny právních odvětví?

I.2 Právo vnitrostátní a právo mezinárodní

I.2.1

Jaké jsou typické prameny práva vnitrostátního (zaměřte se na český právní řád) a jaké jsou frekventované prameny práva mezinárodního? Tvoří podle vás mezinárodní právo i prameny nepsané?

I.2.2

Přečtěte si následující ustanovení. Poté vyložte, jaký je vztah práva vnitrostátního a mezinárodního v ČR.

■ Lze hovořit o dualismu práva?

■ Jaké platí v ČR pravidlo pro přímý výkon státní moci?

■ Jaký je postup v případě ratifikace, resp. přijímání mezinárodní smlouvy? Které státní orgány jsou v proceduře zapojeny? Může přijetí mezinárodní smlouvy ovlivnit i jednotlivec?

■ O jaký druh recepce mezinárodního práva se jedná v čl. 10 Ústavy?

■ Interpretujte čl. 95 Ústavy.

Článek 1 Ústavy:

(1) Česká republika je svrchovaný, jednotný a demokratický právní stát založený na úctě k právům a svobodám člověka a občana.

(2) Česká republika dodržuje závazky, které pro ni vyplývají z mezinárodního práva.

Článek 10 Ústavy:

Vyhlášené mezinárodní smlouvy, k jejichž ratifikaci dal Parlament souhlas a jimiž je Česká republika vázána, jsou součástí právního řádu; stanoví-li mezinárodní smlouva něco jiného než zákon, použije se mezinárodní smlouva.

Článek 10a Ústavy:

(1) Mezinárodní smlouvou mohou být některé pravomoci orgánů České republiky přeneseny na mezinárodní organizaci nebo instituci.

(2) K ratifikaci mezinárodní smlouvy uvedené v odstavci 1 je třeba souhlasu Parlamentu, nestanoví-li ústavní zákon, že k ratifikaci je třeba souhlasu daného v referendu.

Článek 10b Ústavy:

(1) Vláda pravidelně a předem informuje Parlament o otázkách souvisejících se závazky vyplývajícími z členství České republiky v mezinárodní organizaci nebo instituci uvedené v čl. 10a.

(2) Komory Parlamentu se vyjadřují k připravovaným rozhodnutím takové mezinárodní organizace nebo instituce způsobem, který stanoví jejich jednací řády.

(3) Zákon o zásadách jednání a styku obou komor mezi sebou, jakož i navenek, může svěřit výkon působnosti komor podle odstavce 2 společnému orgánu komor.

Článek 49 Ústavy:

K ratifikaci mezinárodních smluv

a) upravujících práva a povinnosti osob,

b) spojeneckých, mírových a jiných politických,

c) z nichž vzniká členství České republiky v mezinárodní organizaci,

d) hospodářských, jež jsou všeobecné povahy,

e) o dalších věcech, jejichž úprava je vyhrazena zákonu,

je třeba souhlasu obou komor Parlamentu.

Článek 87 odst. 1, odst. 2 Ústavy:

(1) Ústavní soud rozhoduje

a) o zrušení zákonů nebo jejich jednotlivých ustanovení, jsou-li v rozporu s ústavním pořádkem,

b) o zrušení jiných právních předpisů nebo jejich jednotlivých ustanovení, jsou-li v rozporu s ústavním pořádkem nebo zákonem,

c) o ústavní stížnosti orgánů územní samosprávy proti nezákonnému zásahu státu,

d) o ústavní stížnosti proti pravomocnému rozhodnutí a jinému zásahu orgánů veřejné moci do ústavně zaručených základních práv a svobod,

e) o opravném prostředku proti rozhodnutí ve věci ověření volby poslance nebo senátora,

f) v pochybnostech o ztrátě volitelnosti a o neslučitelnosti výkonu funkcí poslance nebo senátora podle čl. 25,

g) o ústavní žalobě Senátu proti prezidentu republiky podle čl. 65 odst. 2,

h) o návrhu prezidenta republiky na zrušení usnesení Poslanecké sněmovny a Senátu podle čl. 66,

i) o opatřeních nezbytných k provedení rozhodnutí mezinárodního soudu, které je pro Českou republiku závazné, pokud je nelze provést jinak,

j) o tom, zda rozhodnutí o rozpuštění politické strany nebo jiné rozhodnutí týkající se činnosti politické strany je ve shodě s ústavními nebo jinými zákony,

k) spory o rozsah kompetencí státních orgánů a orgánů územní samosprávy, nepřísluší-li podle zákona jinému orgánu.,

(2) Ústavní soud dále rozhoduje o souladu mezinárodní smlouvy podle čl. 10a a čl. 49 s ústavním pořádkem, a to před její ratifikací. Do rozhodnutí Ústavního soudu nemůže být smlouva ratifikována.

Článek 95 Ústavy:

(1) Soudce je při rozhodování vázán zákonem a mezinárodní smlouvou, která je součástí právního řádu; je oprávněn posoudit soulad jiného právního předpisu se zákonem nebo s takovou mezinárodní smlouvou.

(2) Dojde-li soud k závěru, že zákon, jehož má být při řešení věci použito, je v rozporu s ústavním pořádkem, předloží věc Ústavnímu soudu.

I.2.3

Přečtěte si pozorně výňatky z následujících mezinárodních smluv. Po textech budou následovat úkoly.

a) Vyhláška ministra zahraničních věcí č. 32/1955 Sb., o Úmluvě o zabránění a trestání zločinu genocidia:

Článek I

Smluvní strany potvrzují, že genocidium, ať spáchané v míru nebo za války, je zločinem podle mezinárodního práva a zavazují se proto zabraňovati mu a trestati jej.

Článek II

V této Úmluvě se genocidiem rozumí kterýkoli z níže uvedených činů, spáchaných v úmyslu zničit úplně nebo částečně některou národní, etnickou, rasovou nebo náboženskou skupinu jako takovou:

a) usmrcení příslušníků takové skupiny;

b) způsobení těžkých tělesných ublížení nebo duševních poruch členům takové skupiny;

c) úmyslné uvedení kterékoli skupiny do takových životních podmínek, které mají přivodit její úplné nebo částečné fysické zničení;

d) opatření směřující k tomu, aby se v takové skupině bránilo rození dětí;

e) násilné převádění dětí z jedné skupiny do jiné.

Článek III

Trestné jsou tyto činy:

a) genocidium;

b) spolčení k spáchání genocidia;

c) přímé a veřejné podněcování k spáchání genocidia;

d) pokus spáchání genocidia;

e) účastenství na genocidiu.

b) Vyhláška ministra zahraničních věcí č. 92/1964 Sb., o Úmluvě o volném moři:

Článek 1

Pojem „volné moře“ se vztahuje na všechny části moře, které nejsou zahrnuty do pobřežních vod nebo do vnitrozemských vod některého státu.

Článek 2

Volné moře je otevřeno všem národům a žádný stát si nemůže platně přisvojovat právo podrobovat kteroukoliv jeho část své svrchovanosti. Svoboda volného moře se uplatňuje za podmínek stanovených těmito články a jinými pravidly mezinárodního práva. Zahrnuje pro pobřežní i vnitrozemské státy mimo jiné:

1. svobodu plavby;

2. svobodu rybolovu;

3. svobodu klást podmořské kabely a potrubí;

4. svobodu létat nad volným mořem.

Tyto svobody, stejně jako jiné svobody uznané obecnými zásadami mezinárodního práva, budou užívány všemi státy s rozumným ohledem na zájmy ostatních států při užívání svobody volného moře.

Článek 3

1. Aby mohly požívat svobody moře za stejných podmínek jako pobřežní státy, mají vnitrozemské státy mít volný přístup k moři. Za tím účelem poskytnou státy ležící mezi mořem a státem vnitrozemským po společné dohodě s ním a v souhlase s platnými mezinárodními úmluvami:

a) vnitrozemskému státu svobodný průjezd svým územím na základě reciprocity;

b) lodím plujícím pod vlajkou tohoto státu stejné zacházení jako vlastním lodím nebo lodím kteréhokoliv jiného státu, pokud jde o přístup do námořních přístavů a jejich používání.

2. Státy ležící mezi mořem a státem vnitrozemským budou řešit na základě společné dohody s ním a berouce v úvahu práva pobřežního nebo tranzitního státu a zvláštní podmínky vnitrozemského státu všechny otázky týkající se svobody tranzitu a rovného nakládání v přístavech v případě, že tyto státy již nejsou smluvními stranami platných mezinárodních úmluv.

Článek 4

Každý stát, ať pobřežní nebo vnitrozemský má právo, aby na volném moři pluly lodi pod jeho vlajkou.

c) Vyhláška ministra zahraničních věcí č. 157/1964 Sb., o Vídeňské úmluvě o diplomatických stycích:

Článek 2

Zřízení diplomatických styků mezi státy a stálých diplomatických misí se děje vzájemnou dohodou.

Článek 3

1. Funkcí diplomatické mise je mimo jiné:

a) zastupovat vysílající stát ve státě přijímajícím;

b) chránit zájmy vysílajícího státu a jeho příslušníků ve státě přijímajícím v rozsahu dovoleném mezinárodním právem;

c) vést jednání s vládou přijímajícího státu;

d) zjišťovat všemi zákonnými prostředky podmínky a vývoj v přijímajícím státě a podávat o nich zprávy vládě vysílajícího státu;

e) podporovat přátelské vztahy mezi vysílajícím a přijímajícím státem a rozvíjet jejich hospodářské, kulturní a vědecké styky.

2. Nic v této Úmluvě nebude vykládáno jako překážka pro výkon konzulárních funkcí ze strany diplomatické mise.

Článek 4

1. Vysílající stát se musí ujistit, že přijímající stát udělil agrément osobě, kterou zamýšlí pověřit jako šéfa mise v tomto státě.

2. Přijímající stát není povinen sdělit vysílajícímu státu důvody, pro které odmítl udělit agrément.

d) Sdělení ministerstva zahraničních věcí, publ. pod č. 91/2006 Sb. m. s., Úmluva o přepravní smlouvě v mezinárodní silniční přepravě cestujících a zavazadel:

Článek 1

1. Tato Úmluva se vztahuje na každou smlouvu o přepravě cestujících, popřípadě jejich zavazadel silničními vozidly, je-li v přepravní smlouvě uvedeno, že se přeprava uskuteční po území nejméně dvou států, a je-li místo odjezdu nebo místo cílové nebo obě tato místa na území jednoho ze smluvních států. Toto ustanovení platí bez ohledu na sídlo a státní příslušnost stran.

2. Pro účely této Úmluvy se rozumí pod pojmem:

a) „dopravce“ osoba, která se jako profesionální dopravce, s výjimkou osob, které provozují taxislužbu nebo pronajímají dopravní prostředky s řidičem, zavazuje individuální nebo kolektivní přepravní smlouvou přepravit jednu nebo několik osob, popřípadě jejich zavazadla, bez ohledu na to, zda tuto přepravu uskutečňuje sama nebo ne,

b) „cestující“ osoba, kterou ke splnění přepravní smlouvy uzavřené jejím jménem nebo jí samou přepravuje dopravce za úplatu nebo bezplatně,

c) „vozidlo“ automobil použitý ke splnění přepravní smlouvy a určený pro přepravu osob, přičemž se přívěs považuje za součást vozidla.

3. Tato Úmluva platí i v těch případech, je-li dopravcem stát nebo jiný subjekt veřejného práva.

4. Smluvní státy se zavazují, že nebudou mezi sebou uzavírat zvláštní dvoustranné nebo vícestranné dohody, které by obsahovaly odchylky od této Úmluvy, s výjimkou dohod, jimiž se vylučuje platnost této Úmluvy pro jejich pohraniční styk.

Článek 2

Jestliže se silniční přeprava přeruší a použije se jiného druhu dopravy, vztahuje se nicméně tato Úmluva na ty části přepravy, které se uskutečňují silniční dopravou, i když tyto části přepravy nejsou mezinárodními ve smyslu článku 1, za podmínky, že nejsou pomocnými ve vztahu k jinému druhu dopravy.

Článek 3

Je-li vozidlo samo přepravováno na části cesty jiným druhem dopravy, platí tato Úmluva pro škody a ztráty způsobené událostí, která souvisí s přepravou vozidlem a která vznikla buď v době, kdy byl cestující ve vozidle, nebo v době, kdy do něho nastupoval nebo z něho vystupoval, nebo v době, kdy zavazadlo bylo ve vozidle nebo na vozidle, nebo při jeho nakládání nebo vykládání.

Konec ukázky

Table of Contents

Citace právních předpisů

Předmluva

I. Systém práva

I.1 Prvky systému práva

I.2 Právo vnitrostátní a právo mezinárodní

I.3 Právo soukromé a právo veřejné

IV.4 Působnost právních norem

VI.3 Sociálně-psychologické hledisko interpretace

VI.5 Subjekty interpretace práva a otázky závaznosti jejich výkladu práva

VI.6 Metody výkladu

VI.7 Výklad doslovný, zužující a rozšiřující