Virginia C. Andrewsová

PERLA V MLZE

Originální název: PEARL IN THE MIST

Vydáno v Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

New York 1994

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 1994 by The Vanda General Partnership

Originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.

Obálka © Emil Křižka 2015

Translation © 1996, 2015 Věnceslava Lexová

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6739-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Prolog

Drahý Paule,

čekala jsem do poslední chvíle, než jsem Ti začala psát tenhle dopis, hlavně proto, že jsem si až doteď nebyla jistá, zda udělám, oč mě prosil můj otec, a to abych s mou sestrou Gisselle – dvojčetem – chodila do soukromé dívčí školy v Baton Rouge. Třebaže jsem mu to slíbila, v noci mě kvůli tomu pronásledovaly hrozné sny. Prohlédla jsem si propagační brožury zmíněné školy, která se jmenuje Greenwood. Je to velkolepá stavba, v níž jsou umístěny třídy, posluchárna, tělocvična, dokonce i krytý bazén, a k hlavní budově přiléhají tři obytné domy, kde jsou studentky ubytovány. Před každou budovou rostou vysoké a košaté vrby a duby, rozprostírá se tam jezírko orámované modročervenými hyacinty, jsou tu antukové tenisové kurty a hřiště – prostě všechno, co si člověk může přát. Kolem dokola se táhnou dubové a hikorové lesy. Tahle škola je rozhodně mnohem líp vybavená a skýtá větší možnosti, než bych měla v naší státní škole v New Orleansu.

Ale je to škola, kterou navštěvují mladé dámy pouze z nejbohatších kreolských rodin v Louisianě. Nejsem zaujatá vůči bohatým lidem, kteří pocházejí z vysoce vážených rodů, nicméně vím, že se dostanu do prostředí desítek a desítek dívek vychovávaných asi tak jako Gisselle. Jejich způsob myšlení bude stejný jako její, budou se oblékat jako ona, jednat úplně stejně – udělají všecko pro to, abych se z jejich společnosti cítila vyřazená.

Otec mi velice důvěřuje. Myslí si, že dokážu překonat jakékoli překážky a budu víc než srovnatelným protějškem všem těm snobským děvčatům, s nimiž přijdu do styku. Tolik věří mému uměleckému nadání, že je přesvědčený, že i ve škole to okamžitě zjistí a vynasnaží se mě v něm podpořit, aby jim můj úspěch přinesl slávu. Vím, že se mi jen snaží pomoci setřást mé četné pochybnosti a obavy.

Ale ať už se mi tam chce nebo ne, v tomhle okamžiku cítím, že to bude nejlepší řešení, protože mě to aspoň odloučí od mé nevlastní matky Daphne.

Když jsi mě k nám přijel navštívit a ptal ses mě, jestli se situace trochu zlepšila, řekla jsem ano, ale nebyla to tak úplně pravda. Vlastně se mě téměř zbavili a nechali v ústavu pro duševně choré, kde žije můj ubohý strýček Jean, tatínkův bratr. Má nevlastní matka se spikla s lékařem a dohodla se s ním předem, že mě tam zavřou. S pomocí skvělého, ale značně postiženého mladíka Lyla se mi podařilo prchnout a vrátit se domů. Řekla jsem otci, co se stalo, a on se pak s Daphne strašlivě pohádal. Když se to později urovnalo, přišel ke mně s návrhem, že bych mohla jet s Gisselle do soukromé školy v Greenwoodu. Uvědomila jsem si, jak je pro něho důležité, abychom nebyly Daphne na očích, a když jsme pak odjížděly, bylo na ní vidět, jak je šťastná.

Takže teď jsem dost rozpolcená. Na jednu stranu mě trochu leká ten Greenwood, ale na druhou jsem ráda, že vypadnu z toho náhle tak ponurého domova. Je mi smutno, že odjíždím od tatínka. Za posledních pár měsíců jako by zestárl o spoustu let. V jeho kaštanových vlasech se začínají objevovat šedivé pramínky, už nechodí tak vzpřímeně jako dřív a jeho krok není zdaleka tak rázný a energický, jako když jsem ho viděla poprvé. Přepadá mě pocit, jako bych ho opouštěla, ale on si přeje, abychom obě s Gisselle chodily do téhle soukromé školy, a tak mu chci udělat radost, ulehčit mu jeho břímě a zmírnit domácí napětí.

Gisselle si ustavičně stěžuje a fňuká. Nepřestává vyhrožovat, že do Greenwoodu nepojede. Naříká a vrčí, že musí být na vozíku, a honí všechny v domě, aby jí sloužili a plnili každý její rozmar. Ani jednou jsem neslyšela, že by přiznala, že tu autohavárii zavinila ona a Martin, protože kouřili marihuanu. Radši hází vinu na nespravedlivý svět. Znám pravý důvod jejích nářků, bojí se, že v Greenwoodu nikdo nebude kolem ní skákat a plnit každé její přání, ať je jakkoli nesmyslné. Jestli byla rozmazlená už předtím, tak se to nedá srovnat s tím, jak je teď. Chtěla bych ji litovat, ale nemůžu, dělá si to sama.

Řekla jsem jí všechno, co vím o našem původu, ale stále nechce přijmout skutečnost, že naše matka byla cajunská žena. Samozřejmě dychtivě naslouchala všemu, co jsem jí vyprávěla o dědečkovi Jackovi, jak využil těhotenství naší matky k dohodě s dědečkem Dumasem, že jim prodá Gisselle. Nevěděl ale, že naše maminka čekala dvojčata. Babička Catherine mu to zatajila až do dne našeho narození; odmítla totiž prodat i mě. Řekla jsem své sestře, že to mohla být klidně ona, kdo by byl zůstal v zátoce, a já jsem mohla být vychovávána v New Orleansu. Tahle možnost ji zděsila, a tak si aspoň na chvíli přestala stěžovat; přesto mě někdy dovede pořádně rozčilit, a v takových chvílích bych si strašně přála vrátit se do zátoky.

Stejně moc často myslím na naši zátoku a ty krásné dny, které jsme spolu prožili, když ještě žila babička Catherine a Ty a já jsme neznali pravdu o nás dvou. Kdokoli řekl, že nevědomost je požehnání, měl pravdu, zvláště když se to týká Tebe a mě. Vím, že pro Tebe je těžší se s tím vyrovnat. Tys asi víc než já musel žít ve lži a podvodu; pak to, co jsem se dozvěděla, mě poučilo, že musíme odpustit a zapomenout, chceme-li do budoucna žít v klidu a užívat všeho, co nám tento svět nabízí.

Ano, přála bych si, abychom nebyli nevlastní sourozenci, a taky říkám, že bych se okamžitě rozběhla za Tebou domů. Tam v naší zátoce bychom si vybudovali náš společný život, protože je to místo, kam svým srdcem patřím – ale tuhle cestu nám Osud nepřipravil. Přála bych si, abychom zůstali navždy přáteli a bratrem a sestrou; totéž přeji i Gisselle, když Tě teď poznala. Pokaždé, když dostanu od Tebe dopis, naléhá, abych ho přečetla nahlas, a kdykoli se v něm zmíníš o ní, nebo ji necháš pozdravovat, celá se rozzáří a je vidět, že ji zajímá, co děláš. I když u Gisselle nikdy nevíš, jestli něco myslí vážně, nebo se jedná o nějaký její rozmar.

Strašně ráda dostávám Tvé dopisy, ale nemohu si pomoct, vždycky mě trochu rozesmutní. Zavřu oči a slyším symfonii cikád nebo soví houkání. Někdy mi dokonce připadá, že cítím lahodnou vůni jídla, které vařila babička Catherine. Včera nám Nina připravila k obědu račí etouffee, přesně jako to dělávala babička, s máslovou jíškou a posypané nasekanou zelenou cibulkou. Gisselle nad tím samozřejmě ohrnovala nos, když zaslechla, že je to připravené podle cajunského receptu. Nina na mě mrkla a pak jsme se spolu zasmály, protože obě jsme viděly, jak si na tom Gisselle předtím pochutnávala.

Slibuji, že Ti napíšu, hned jak se usadíme v Greenwoodu, a třeba si pak uděláš čas na krátkou návštěvu. Aspoň budeš vědět, kam psát.

Ráda bych se dozvěděla, co dělají sousedé v zátoce, hlavně staří přátelé babičky Catherine. Ale nejvíc mě zajímáš Ty. Jedna část mého já by si přála něco vědět i o dědečkovi Jackovi, třebaže není pro mě snadné na něj myslet, aniž bych si nevzpomněla na ty strašlivé věci, které provedl. Představuji si, že teď je z něho politováníhodný stařec.

V našem mladém životě už došlo k tolika smutným událostem. Možná… možná jsme už vyčerpali náš podíl útrap a neštěstí, a třeba náš další život už bude naplněn jen dobrem a štěstím. Je hodně pošetilé si to myslet?

Vidím, jak se usmíváš a jak nádherně září Tvé modré oči. Dneska je velmi teplá noc. Večerní vánek ke mně přináší vůni zelených bambusů, gardénií a kamélií. Je to jedna z těch nocí, kdy se zdá, že každičký zvuk se nese na míle daleko. Sedím u okna a slyším, jak po St. Charles Avenue drkotá tramvaj a někde v sousedním domě kdosi hraje na trumpetu. Zní to tak smutně, a zároveň tak nádherně.

Na zábradlí verandy sedí smuteční holub a žalostně vrká.

Babička Catherine říkávala, že si musím přát pro někoho něco dobrého, když poprvé v noci uslyším holuba, a musím si to přát rychle, jinak jeho tesklivý nářek přinese smůlu někomu, koho mám ráda. Tohle je ta pravá noc ke snění a k tomu, aby si člověk něco přál. Budu si přát něco pěkného pro Tebe.

Vyjdi ven a až uvidíš nad močálem bahenního jestřába, vyřiď mu můj pozdrav. A pak si přej něco pro mě.

Jako vždycky s láskou

Ruby

První den

Ťuk, ťuk, ťuk. Ťukání datla mě probudilo z neklidného spánku. Byla jsem vzhůru téměř celou noc, házela jsem sebou a převalovala se, protože obavy, co přinese zítřek, mi nedaly spát. Konečně mi tíže únavy sklížila víčka a já jsem se propadala do světa zmatených snů, až jeden z nich znovu vykrystalizoval v mou tak známou noční můru. Zdálo se mi, že mě piroga unáší močálem po vodě barvy tmavého čaje. Neměla jsem žádné bidlo a proud mě tajemně strhával do temnoty, v níž mírný vánek strašidelně povíval kobercem barvínku. Nad vodní hladinou se sem tam prosmykli zelení hadi a pluli za mou loďkou. Světélkující oči sovy mě podezíravě sledovaly hustou tmou, když mě člun unášel hlouběji a hlouběji do močálu.

V tomhle snu se obvykle ozýval zvuk dětského pláče. Dítě bylo příliš malé, aby mohlo zformovat slova, ale ten pláč se velice podobal volání „maminko, maminko“. Plula jsem dál, avšak obvykle jsem se z této děsivé noční můry probouzela dřív, než jsem pronikla hluboko do tmy. Včera večer jsem ale překročila svůj nejvzdálenější bod a pokračovala v cestě do toho temného, tajemného světa.

Piroga odbočila a nabrala trochu na rychlosti; pak jsem spatřila světélkující bílý obrys kostry, ukazující svým dlouhým štíhlým prstem dopředu, jako by mě nutila zadívat se do tmy, až jsem nakonec uviděla to dítě, úplně samotné, ležící v houpací síti na přední verandě chatrče dědečka Jacka.

Teď piroga zpomalovala a najednou, přímo před mýma očima, se dědečkova chatrč začala propadat do močálu. Pláč dítěte se stupňoval. Naklonila jsem se přes okraj loďky, abych ji rukou popohnala k větší rychlosti, ale v tu chvíli mi celou ruku obtočili zelení hadi. Chajda dědečka Jacka klesala stále hlouběji.

„NE!“ vykřikla jsem. Domek se nořil hloub a hloub do temné, bahnité vody, až zůstala jen veranda a dítě v hamaku. Mělo drobný obličejík perlové barvy. Když se piroga přiblížila, natáhla jsem ruku, ale přesně v okamžiku, kdy jsem se chtěla chytit sítě, propadla se i veranda.

A právě tehdy jsem zaslechla ťukání datla, které mě probudilo; prudce jsem otevřela oči vstříc ranním slunečním paprskům, prodírajícím se do místnosti škvírami kolem záclon, aby osvětlily perlově zbarvený hedvábný baldachýn nad mým obrovským lůžkem z tmavé borovice. A zároveň jako by pod teplou září rozkvetly i všechny barvy na květovaných tapetách. I když jsem v noci sotva zamhouřila oči, teď jsem byla šťastná, že se probouzím do tak nádherného slunečného rána, zvláště po tom zlém snu.

Posadila jsem se a mnula si dlaněmi obličej tak dlouho, dokud jsem z očí a z tváří nedostala únavu. Pak jsem se zhluboka nadechla a přikázala si, že musím být silná, připravená a plná naděje. Otočila jsem se k oknu a ze zahrady se ke mně donesly hlasy zahradnického personálu, který upravoval živé ploty, plel záhony a odmetal banánové listy kolem bazénu a tenisových kurtů. Má nevlastní matka Daphne trvala na tom, aby prostranství kolem domu i budovy vypadaly vždycky tak, jako by se předchozí noc nebylo nic dělo, bez ohledu na prudký nárazový vítr či hustý déšť.

Předevčírem večer jsem si vybrala a připravila oblečení na cestu do nové školy. Jelikož jsem čekala, že má nevlastní matka určitě pečlivě zkontroluje, jak jsem se oblékla, zvolila jsem jednu ze svých delších sukní a k ní ladící blůzku. Gisselle nakonec změkla a dovolila mi připravit i její věci, třebaže když šla spát, dušovala se, že nikdy nevstane. Její výhrůžky a přísahy mi dosud zvoní v uších.

„Radši bych umřela v téhle posteli,“ naříkala, „než abych se zítra táhla do toho strašného Greenwoodu. Ať mi vybereš z mých věcí cokoli na cestu, bude to mé oblečení na cestu poslední. A i to bude tvá vina!“ deklamovala a teatrálně padla zpátky do polštářů.

Za celá léta života s mou sestrou jsem si nikdy nezvykla na to, jak se my dvě od sebe lišíme, jak jsme každá jiná, přes doslova identické obličeje a postavy, oči i barvu vlasů. A není to jen proto, že jsme byly úplně jinak vychovávané. Jsem přesvědčená, že jsme se nesnesly ani v matčině lůně.

„Má vina? Proč by to měla být má vina?“

Prudce se zvedla a opřela se o lokty.

„Protože jsi s tímhle vším souhlasila. A taťka udělá všechno, s čím souhlasíš ty. Měla ses hádat a brečet. Mělas dostat záchvat vzteku. Už bys mohla vědět, jak takový záchvat vypadá. Copak ses ode mne nic nenaučila od té doby, cos prchla z té své zátoky?“ dorážela.

Učit se, jak se vztekat? Chce tím naznačit, že se mám učit být rozmazleným spratkem? Ale tohle je něco, bez čeho se rozhodně obejdu, třebaže má sestra si myslí, že mi udělá laskavost, když mě naučí podobat se jí. Potlačila jsem smích, protože mé veselí by ji ještě víc popudilo.

„Dělám, co považuji pro všechny za nejlepší, Gisselle. Domnívala jsem se, že to chápeš. Tatínek si přeje, abychom odjely. Myslí si, že se tady po našem odjezdu trochu uvolní napětí mezi námi a Daphne, a i pro nás to bude lepší. Zvlášť po tom všem, co se stalo!“ zdůraznila jsem a afektovaně doširoka otevřela oči, abych napodobila její zvyk.

Znovu klesla zpátky do peřin a našpulila trucovitě rty. „Proč bych zrovna já musela pro někoho něco dělat?! Po tom, co se mi přihodilo. Každý by měl myslet především na mě a na mé utrpení,“ sténala.

„Mně se zdá, že to tu dělají všichni.“

„Kdo to dělá? Kdo?“ vyštěkla náhle plná energie. „Nina vaří, co máš ráda ty, ne já. Taťka se nejdřív zeptá na tvůj názor, než se obrátí na mě. Beau přichází na návštěvu za tebou, ne za mnou! Proč… proč… dokonce i náš nevlastní bratr Paul píše jen tobě, nikdy ne mně.“

„Vždycky tě nechává pozdravovat.“

„Ale samostatný dopis mi nenapíše,“ zdůraznila.

„Tys mu taky nikdy nenapsala,“ namítla jsem.

Na chvíli se nad tím zamyslela. „Chlapci by měli psát první.“

„Chlapci snad, ale ne bratr. Mezi bratrem a sestrou nezáleží na tom, kdo napíše první.“

„Tak proč mi nenapíše?“ zakvílela.

„Řeknu mu, aby to udělal,“ slíbila jsem.

„Nic mu neříkej. Jestli to neudělá sám od sebe… pak… to nemá cenu. Já tady prostě budu navždy ležet opuštěná, budu jen koukat do stropu a domýšlet se, co dělají všichni ostatní, jak se baví… jak ty se bavíš,“ dodala ostře.

„Ale ty tady jen tak neležíš, Gisselle.“ Už jsem nedokázala potlačit úsměv. „Chodíš, kamkoli se ti zachce, a kdykoli chceš. Tobě stačí jen lusknout prsty a každý skáče, jak pískáš. Copak taťka nekoupil tu dodávku jen proto, aby ses mohla všude dostat i na invalidním vozíku?“

„Ten auťák nenávidím. A ten vozík přímo nesnáším. Připadám si jako nějaký náklad, který se má doručit, jako pečivo nebo… nebo… bedny s banány. Nepojedu v tom,“ trvala na svém.

Taťka nás chtěl odvézt do Greenwoodu v Gissellině dodávce, ale ona si postavila hlavu, že do ní nesedne. Myslel při tom na všechny její věci, které si rezolutně vymohla vzít s sebou. Zavolala do svého pokoje naši služebnou, Wendy Williamsovou, kde Wendy dlouhé hodiny balila její věci – Gisselle schválně vyžadovala nejrůznější nepodstatné maličkosti, jen aby všechno co nejvíc zkomplikovala. Vůbec ji nerozházela má připomínka, že tam budeme mít málo místa, a navíc musíme nosit školní uniformy.

„Mně místo uvolní. Taťka řekl, že udělají všecko, abych se tam cítila dobře,“ tvrdila. „A co se týče nošení nějakých stejnokrojů… to se ještě uvidí.“

Trvala na tom, že si vezme své plyšáky – všechny – knihy, časopisy, album fotografií, téměř celou garderobu včetně všech párů bot, a dokonce Wendy poručila, aby do poslední drobnůstky sbalila všecko z toaletního stolku!

„Bude tě to mrzet, až přijedeš domů na prázdniny,“ upozorňovala jsem ji. „Nenajdeš tu své věci, které budeš potřebovat, a pak –“

„…pak jednoduše někoho pošlu, aby mi je koupil,“ dokončila povýšeně. Znenadání se usmála: „Kdybys trochu víc naléhala, taťka by viděl, jak je tohle stěhování příšerné, a možná by pak změnil názor.“

Gisselliny intriky mě nikdy nepřestávaly udivovat. Řekla jsem jí, že kdyby věnovala jen polovinu energie tomu, co má udělat, místo vymýšlení, jak se vyhnout odpovědnostem, všechno by se jí podařilo a měla by úspěch.

„Mám úspěchy, když chci a když je musím mít,“ zareagovala, a tak jsem radši v téhle naší sesterské konverzaci přešla na jiné téma.

Nadešlo ráno našeho odjezdu do školy; úplně jsem se bála zajít do Gissellina pokoje. Ani jsem nepotřebovala žádnou z Nininých jasnovideckých koulí, abych naprosto bezpečně předpověděla, jak mě uvítá a co mě očekává. Nejdřív jsem se oblékla a vykartáčovala si vlasy, pak teprve jsem se odhodlala jít se podívat, jak je daleko s přípravami. V hale jsem se div nesrazila s Wendy, která někam spěchala a v pláči si něco pro sebe mumlala.

„Co se děje, Wendy?“

„Monsieur Dumas mě poslal nahoru za ní, abych jí pomohla vstát a připravit se, ale ona mě vůbec neposlouchá,“ stěžovala si. „Neustále ji prosím, ale ona si tam jen leží jak oživená mrtvola, víčka pevně semknutá, a předstírá spánek. Co mám dělat?“ zakvílela. „Madame Dumasová bude ječet na mě, ne na ni.“

„Nikdo na vás nebude ječet, Wendy. Půjdu ji sama zvednout z postele,“ řekla jsem. „Jen mi dopřejte ještě pár minut.“

Usmála se skrze slzy a setřela je z buclatých tváří. Wendy nebyla o moc starší než Gisselle a já, ale přestala chodit do školy, když byla teprve v osmé třídě, a stala se služebnou v rodině Dumasových. Po té autonehodě si z ní Gisselle udělala jakéhosi fackovacího panáka, který musel snášet výbuchy jejího vzteku a protivných nálad. Tatínek sice najal pro Gisselle soukromou ošetřovatelku, ale ta nemínila tolerovat špatné nálady své svěřenky. A nemohla je vydržet ani druhá a třetí sestra, takže odpovědnost za péči o Gisselle a o její potřeby bohužel padla na bedra Wendy.

„Nechápu, proč se o ni vůbec staráte,“ vybuchla služebná a její tmavé oči, vyjadřující zuřivý vztek, vzplály jako dva lesknoucí se kotouče černého onyxu.

Zaklepala jsem na Gisselliny dveře, chvilku počkala, a když se neozvala, vstoupila jsem. Našla jsem ji přesně v té pozici, jak popsala Wendy: dosud pod přikrývkou, s očima zavřenýma. Přistoupila jsem k oknu a vyhlédla ven. Sestřin pokoj měl výhled na ulici. Ranní paprsky slunce ozářily vydlážděný chodník a ulice byla ještě poměrně klidná. Podél našeho tyčkového plotu rozkvétaly ve všech nádherných barvách azalky, žluté a červené růže a ibišek. Přestože jsem v tomhle sídle žila už dlouho, nemohla jsem se nabažit krásy okolní krajiny i domů ve známé neworleanské čtvrti zvané Garden District.

„Je nádherný den,“ začala jsem. „Mysli na to, kolik krásných věcí cestou uvidíme.“

„Bude to pěkně nudná cesta. Už jsem jednou v Baton Rouge byla,“ zabručela. „Jediné, co uvidíme, budou ošklivé ropné rafinerie, chrlící kouř.“

„A jéje, ona jé živá!“ spráskla jsem žertovně ruce. „Díkybohu, už jsme si všichni mysleli, že jsi v noci zesnula.“

„Chceš spíš říct, že jste si to přáli,“ řekla zlostně. Ani ji nenapadlo se posadit. Místo toho se otočila a zabořila hlavu do velkého, nadýchaného polštáře, ruce přitisknuté k tělu a na tváři vzdorný výraz.

„Myslela jsem, žes konečně svolila k odjezdu, a pokud si budeš moci vzít s sebou všecko, co chceš, nebudeš dělat žádné schválnosti, Gisselle,“ ozvala jsem se. Měla jsem co dělat, abych se ovládla.

„Jen jsem řekla, že se poddávám, ne že svoluji.“

„Ty i já jsme si prohlédly ty brožury. Sama jsi připustila, že to místo vypadá krásně,“ připomněla jsem jí. Podívala se na mě přimhouřenýma očima.

„Jak můžeš být tak… tak… svolná? Víš přece, že takhle tu budeš muset zanechat Beaua,“ připomněla zase ona mně. „A když kocour není doma, myši mají pré.“

Beau můj odchod do Greenwoodu přijal velice těžce, když jsem se mu o tom poprvé zmínila. Už takhle jsme to měli dost obtížné, když jsme se chtěli nadále stýkat. Od chvíle, kdy Daphne objevila mou utajenou kresbu Beaua, jsme museli náš vztah tajit. Seděl mi modelem pro akt, Daphne ten obrázek našla a řekla to jeho rodičům. Byl přísně potrestán a oba jsme měli zakázáno se vídat. Ale čas plynul a jeho rodiče se pozvolna uklidnili, protože jim Beau slíbil, že bude chodit i s jinými děvčaty. Ve skutečnosti to neudělal, a i když na školní taneční večírek přišel s nějakou jinou, nebo někoho svezl ve svém sporťáku, skončili jsme nakonec spolu.

„Beau slíbil, že za mnou bude jezdit, jak jen mu to vyjde.“

„Ale neslíbil, že se stane mnichem,“ bodla. „Vím nejmíň o pěti dívkách, které už jen čekají, aby do něj zabořily nehty – pro začátek Claudine a Antoinette,“ zdůraznila celá šťastná.

Beau patřil mezi nejvyhledávanější chlapce v naší škole – byl hezký jako nějaká muzikálová hvězda. Stačilo, když se jen na některou podíval svýma modrýma očima a usmál se, a už se té dotyčné rozbušilo srdce tak silně, že div nepřestala dýchat a řekla či udělala něco bláhového. Byl vysoký a dobře stavěný, jedna z fotbalových hvězd naší školy. Zamilovala jsem se do něj a on mi slíbil věčnou lásku.

Než jsem přijela do New Orleansu, byl Gisselliným přítelem, ale jí se líbilo ho dráždit a trápit tím, že flirtovala a scházela se i s jinými hochy. Nikdy si neuvědomila, jak dovede být citlivý a vážný. Stejně jednala i s ostatními chlapci. Považovala je za hračku, nikoli za bytosti, kterým se dá věřit a které zasluhují úctu. Ani její úraz na tomhle jejím chování nic nezměnil. Stále nedokázala být ve společnosti mladých mužů, aniž by je nějak potrápila a chovala se vyzývavě. Často mladíkovi pošeptala do ucha nějaký nechutný slib, co by spolu mohli dělat, až budou sami.

„Já k sobě Beaua přece nijak nepřipoutávám,“ řekla jsem jí. „Může si dělat co chce a kdy chce,“ prohlásila jsem tak povýšeně, že na mě vykulila oči. Na jejím obličeji se objevil výraz zklamání.

„Tohle nemyslíš vážně,“ tvrdila.

„A ani on mě nemá na obojku. Jestli si v době, kdy budeme od sebe vzdáleni, najde jinou přítelkyni, někoho, koho bude mít raději, pak to asi znamená, že se k sobě stejně nehodíme.“

„Proboha, ty s tou tvou zatracenou vírou v osud. Chceš mi zřejmě naznačit, že osud tomu chtěl, abych byla po zbytek svého života mrzák, co?“

„Ne.“

„Tak co tedy?“ naléhala.

„O mrtvých jen dobré,“ řekla jsem, „ale ty i já dobře víme, cos dělala ty a co dělal Martin ten den, kdy došlo k nehodě. Nemůžeš dávat vinu osudu.“

Zkřížila ruce na hrudi, mlčela, ale bylo vidět, jak v duchu soptí.

„Slíbily jsme taťkovi, že to s tou školou zkusíme. Víš přece, jak to teď tady vypadá,“ připomněla jsem jí.

„Ale mě Daphne docela snáší,“ vypěnila s planoucíma očima, „to tebe nenávidí.“

„Tím si nebuď tak jistá. Nemůže se dočkat, až ze svého života vypudí nás obě. Je ti, doufám, jasné, proč nás nesnáší: víme, že ona není naší skutečnou matkou a že taťka miloval naši maminku mnohem víc, než kdy miloval ji. Dokud jsme tady, má nás stále na očích a pravdě neuteče.“

„Ale dokud jsi sem nepřijela, necítila ke mně nenávist,“ znovu vzplála Gisselle. „Pak se mi celý život zhroutil, a teď se mě chtějí zbavit a poslat do nějaké dívčí školy. Kdo by stál o školu, kde nejsou žádní kluci?“ křičela.

„V té brožuře píší, že škola čas od času pořádá taneční večírky s chlapeckou školou,“ řekla jsem, a okamžitě bych si byla nejradši ukousla jazyk. Gisselle se vždycky chytala každé příležitosti, jak zdůraznit své ochrnutí.

„Taneční večírky! Copak já můžu tancovat?“

„Určitě si najdeš spoustu jiných způsobů zábavy s nějakým pěkným chlapcem, až budou mít hoši povolenou návštěvu Greenwoodu.“

„Povolenou návštěvu? Brr, to zní příšerně a připomíná to vězení.“ Rozplakala se. „Jak já si přeju, abych byla mrtvá! Proč radši neumřu?“

„No tak, Gisselle,“ chlácholila jsem ji. Posadila jsem se na pelest postele a vzala její ruku do své. „Slíbila jsem ti, že udělám všecko, co bude v mých silách, abych ti to usnadnila. Pomůžu ti s úkoly a vůbec s čímkoli, co potřebuješ. Je to tak?“

Vyškubla svou ruku z mé a drobnými pěstmi vymnula z očí slzy, než se na mě znovu podívala škvírkami očí.

„Se vším, co budu chtít?“

„Se vším, co budeš potřebovat,“ opravila jsem ji.

„A když to v té škole bude příšerné, budeš na mé straně, až se postavím proti taťkovi a budu trvat na tom, aby nás vzal domů?“

Přikývla jsem.

„Slib mi to.“

„Slibuji, ale jen v případě, že to tam bude opravdu hrozné, ne že ty nebudeš chtít dodržovat jejich přísná pravidla, která nenávidíš.“

„Slib mi to… na Paulův život.“

„Ale Gisselle!“

„Tak dělej, nebo ti neuvěřím,“ stála na svém.

„No dobrá, slibuji na Paulův život. Jsi někdy absolutně nesnesitelná, víš to?“

„Vím,“ přitakala už s úsměvem. „Teď jdi a pověz Wendy, že jsem připravená vstát, umýt se a obléknout k snídani.“

„Já už jsem tady,“ ozvala se Wendy, která se objevila za ostěním dveří. „Čekala jsem tu.“

„Chceš říct, žes nás tady špehovala,“ obvinila ji Gisselle. „Poslouchala, co si povídáme.“

„Ne, to ne.“ Wendy na mě zděšeně pohlédla. „Já vás nešpehuju.“

„Gisselle, co si to o ní myslíš?“

„Ale ano, špehuje nás. Ráda naslouchá a naším prostřednictvím žije svůj romantický život, co, Wendy? Mám pravdu? Posloucháš a ještě si čteš ty své zamilované románky v časopisech, je to tak? Nebo každý večer randíš s Erikem Danielsem za kabinkou u bazénu?“

Wendy div nepukla rozhořčením a rozpaky. Pootevřela pusu a potřásla hlavou.

„Snad bude vážně lepší odjet do soukromé školy a nemuset se pořád obávat špiclů, kteří člověka pozorují a sledují na každém kroku,“ povzdechla si Gisselle. „Dobrá, dobrá,“ vybafla. „Pomoz mi s mytím, vykartáčuj mi vlasy a nestůj tu, jako by tě právě chytili s kalhotama dole.“

Wendy zapolykala. Radši jsem se rychle otočila, aby nezahlédly můj úsměv, a spěchala jsem dolů oznámit tatínkovi, že všechno bude v pořádku, Gisselle se oblékne a připraví na cestu.

Od okamžiku, kdy se mě Daphne pokusila nechat zavřít v ústavu, a po mém následném útěku se život v domě Dumasových značně zhoršil. Naše společné stolování, kdykoli jsme byli všichni doma, se stalo velice tichou, formální záležitostí. Tatínek už se mnou a s Gisselle nežertoval, a když byla Daphne nucena něco říct, promluvila velice úsečně a pouze k věci. Většinou se to ale týkalo jen Gisselle, jíž projevovala sympatie a něco jí slibovala.

Třebaže mezi Daphne a mnou došlo ke stavu, který se dal nazvat určitým příměřím, nikdy si nepřestávala stěžovat nebo vyhledávat příčiny ke kritice mé osoby. Myslím, že právě tohle nakonec přimělo mého otce, aby nás poslal do soukromé školy, a že náš odchod z domova bylo to nejmoudřejší řešení, jaké mohl udělat. Teď se Daphne chovala, jako by to byl její báječný nápad, výhodný pro celou rodinu. Mám pocit, že se bála, abychom na poslední chvíli neodmítly odjet.

Když jsem vešla do jídelny, taťka tam byl sám, četl noviny a upíjel přitom kávu. Vedle jeho šálku ležel na talířku chřupavý rohlík s máslem a džemem. Neslyšel mě vstoupit, a tak jsem ho mohla chvíli pozorovat, aniž o mně věděl.

Tatínek byl mimořádně hezký muž. Měl tytéž teple zelené oči jako Gisselle a já, ale jeho obličej byl štíhlejší a lícní kosti výraznější. V poslední době trochu přibral v pase, ale přesto si udržel krásnou postavu s pevnou hrudí a vznosnými, mírně skloněnými rameny. Byl pyšný na své husté kaštanové vlasy, stále upravené trochu na ježka, nicméně šedivé pramínky, které se mu objevily na spáncích, začínaly prokvétat už i na temeni a po stranách hlavy. V těchto dnech vypadal často unaveně nebo jako by se ztrácel v hlubokém zadumání. Téměř nikam nechodil, sem tam si šel zastřílet nebo na ryby, a jeho vždycky krásně opálená tvář pomalu bledla.

„Dobré jitro, tatínku,“ pozdravila jsem a usedla ke stolu.

Spěšně odložil noviny a usmál se, ale podle nejistého pohledu jeho očí jsem okamžitě usoudila, že už ráno měl nějaké problémy s Daphne.

„Dobré ráno. Rozrušená?“

„A vyděšená,“ přiznala jsem.

„Nebuď. V žádném případě bych vás nechtěl poslat někam, kde byste nebyly šťastné. Věř mi.“

„Věřím ti,“ odpověděla jsem. Ve dveřích se objevil Edgar se stříbrným podnosem, na němž stála má sklenka pomerančového džusu.

„Dám si jen kávu a rohlík, Edgare.“

„To se Nině nebude zamlouvat, mademoiselle,“ varoval mě.

Jeho tmavé oči byly dneska ráno ještě temnější a obličej vyjadřoval smutek. Sledovala jsem ho pohledem, dokud nevyšel z místnosti, a pak jsem se otočila k tatínkovi, který se usmíval.

„Edgar si na tebe moc potrpí a je mu líto, že odjíždíš. Ví stejně jako já, že tu bude strašně chybět tvůj zvonivý hlas a šťastný smích.“

„Možná bychom neměly odjíždět. Třeba je to chyba,“ řekla jsem tiše. „Gisselle si na to stejně pořád stěžuje.“

„Obávám se, že ta si bude stěžovat neustále,“ povzdechl si. „Ne, ne, i když je mi to líto. Myslím, že tohle bude pro tebe nejlepší řešení. I pro Gisselle,“ dodal spěšně. „Příliš mnoho času tráví sama a lituje se. Ty ji určitě v Greenwoodu nenecháš napospas jejím myšlenkám.“

„Postarám se o ni, tati.“

Usmál se. „Já vím. Ona si ani neuvědomuje, jak je šťastná, že má takovou sestru,“ pokračoval s teplým úsměvem kolem unavených očí.

„Copak Daphne nepřijde dneska k snídani?“ zeptala jsem se.

„Ne, dneska snídá v ložnici,“ odpověděl rychle. „Nina jí to právě odnesla nahoru.“

Ani mě nepřekvapilo, že nás Daphne v den našeho odjezdu bude co nejvíc ignorovat, ale přesto jsem aspoň trochu očekávala, že uvidím její škodolibou radost nad tím, čeho dosáhla. Tak či tak, dostala, co chtěla: zbavila se mě.

„Ve středu pojedu navštívit Jeana,“ řekl otec. „Určitě rád uslyší, co je s tebou. A samozřejmě i s Gisselle.“

„Pověz mu, že mu napíšu. Budu mu psát dlouhé dopisy o všem, co se ve škole děje. Řekneš mu to?“

„Jistě, já vás taky budu jezdit navštěvovat,“ slíbil taťka.

Cítil zřejmě vinu za to, že mě a Gisselle posílá pryč z domova – poznala jsem to podle toho, že během posledního týdne nám sliboval návštěvu v naší nové škole nejméně tucetkrát.

Edgar se vrátil s mým rohlíkem a kávou. Taťka se znovu ponořil do čtení novin. Zvedla jsem k ústům šálek s kávou a uďobla z rohlíku, ale měla jsem pocit, že se mi žaludek obrací naruby, jako by mi v něm plula nějaká ryba a narážela ocasem do mých vnitřností. Pár minut nato jsem zaslechla hrčivý zvuk elektrické plošiny, na níž sjížděla ze schodů Gisselle. Jako obvykle při tom sténala a vzdychala.

„Jede to tak pomalu. Proč Edgar nevyběhne nahoru a nesnese mě dolů? Nebo taťka? Měla by se najmout zvláštní síla jen na tohle. Cítím se tak hloupě. Wendy, slyšelas, co jsem říkala? Přestaň se tvářit, že to neslyšíš.“

Tatínek znovu přestal číst, podíval se na mě a jen zakroutil hlavou.

„Radši jí půjdu pomoct,“ řekl. Vstal a šel s Wendy snést Gisselle do vozíku pod schody.

Z kuchyně vyběhla Nina celá rozčilená, zůstala stát ve dveřích s rukama v bok a propalovala mě pohledem.

„Dobré jitro, Nino,“ řekla jsem.

„Jaképak dobré jitro. Co je na něm dobrýho? Nejíte, co Nina připravila. Jedete do Baton Rouge a k tomu potřebujete sílu, slyšíte? Udělala jsem horké kukuřičné placičky a vajíčka jsem ušlehala tak, jak to máte ráda.“

„Nino, jsem strašně nervózní. Prosím vás, nezlobte se na mě,“ žadonila jsem.

Spustila ruce z boků, stiskla rty a potřásla hlavou. „Nina se na vás nezlobit.“ Na chviličku se zamyslela, pak přistoupila blíž a vytáhla cosi z kapsy. „Já vám něco dát, dřív než zapomenout,“ řekla a podala mi stříbrný desetník s proraženým otvorem, jímž byla protažena šňůrka.

„Co je to?“

„Když to budete nosit ovázaný kolem levýho kotníku, nemůže na vás žádnej zlej duch. Tak honem, ovažte si to,“ nařizovala. Rychle jsem se ohlédla, jestli za mnou někdo nestojí a nepozoruje nás, a spěšně jsem udělala to, co po mně chtěla. Zdálo se, že se jí ulevilo.

„Děkuji, Nino.“

„V tomhle domě pořád blouděj zlí duchové. Buďte opatrná a ostražitá,“ varovala mě a vrátila se zpátky do kuchyně. Nebyla jsem z těch, kdo by pochyboval o kouzlech a talismanech, pověrách a rituálech. Moje babička Catherine patřila v naší zátoce mezi nejváženější traiteurs, léčitelky se zvláštní vnitřní mocí, které dokázaly vyhnat z těla zlé duchy a vyléčit lidi z nejrůznějších nemocí. Uměla dokonce i pomoci ženám, které nemohly mít dítě, aby otěhotněly. V zátoce si babičky každý nesmírně vážil včetně našeho kněze. V cajunském světě, z něhož jsem vzešla, se často spojovaly různé náboženské víry s kulty vúdú, aby vytvořily určitý přesvědčivější pohled na svět.

„Tahle sukně se mi nelíbí,“ zaslechla jsem, jak si Gisselle stěžuje, když ji tatínek vezl do jídelny. „Je moc dlouhá a připadá mi, jako bych měla přes nohy deku. Tys mi ji vybrala schválně, protože si myslíš, že mám teď ošklivé nohy, viď?“ obvinila mě.

„Je to přesně ta, pro kterou ses rozhodla, když jsme včera večer vybíraly tvé oblečení,“ připomněla jsem jí.

„Včera večer jsem to chtěla mít za sebou a jen jsem si přála, abys mi už zmizela z očí,“ odsekla.

„Co bys chtěla k snídani, zlato?“ zeptal se jí tatínek.

„Sklenici arzeniku,“ vybuchla.

Zamračil se. „Gisselle, proč děláš všechno ještě těžší, než to je?“

„Protože nesnáším pocit, že jsem mrzák, a nenávidím představu, že mě odvlečete do školy, kde neznám živou duši,“ odpověděla.

Taťka se s povzdechem otočil na mě.

„Gisselle, sněz aspoň něco, ať už můžeme vyrazit. Prosím,“ žadonila jsem.

„Nemám hlad.“ Chvíli trucovala, ale pak se sama rozjela ke stolu.

„Co máš ty? Dám si totéž,“ řekla Edgarovi.

Zvedl oči ke stropu a odešel do kuchyně.

Jakmile jsme se obě nasnídaly, odešel tatínek zkontrolovat naložení našich zavazadel. Edgar spolu s jedním ze zahradníků museli jít čtyřikrát, než všechno snesli dolů. Gisselle měla tři velké bedny, dvě objemné krabice, tři tašky a gramofon. Já jsem si připravila jeden kufr. Jelikož Gisselle trvala na tom, že tohle všechno si odveze, musel tatínek najmout někoho, kdo za námi pojede s dodávkou.

Ve chvíli, kdy jsem vyvážela Gisselle na verandu před domem, odkud jsme mohly sledovat nakládání zavazadel do aut, objevila se nahoře na schodišti Daphne. Zavolala na nás a sešla o pár schodů níž. Své mírně nazrzlé blond vlasy měla vyčesané nahoru a sepnuté sponou a byla oblečená do rudého čínského županu; na nohou měla trepky.

„Než odjedete,“ začala, „chtěla bych vás obě upozornit, abyste se vzorně chovaly. To, že odjíždíte dost daleko od domova, neznamená, že můžete dělat a říkat, cokoli se vám zachce. Musíte mít stále na paměti, že jste z rodiny Dumasů a že všechno vaše konání a jednání se vždycky odrazí na rodinném jménu a jeho vážnosti.“

„Copak se tam dá něco provádět?“ fňukala Gisselle. „Vždyť je to jen hloupá dívčí škola.“

„Nebuď drzá, Gisselle. Vy dvě jste schopné zničit pověst této rodiny, ať jste kde jste. Jen vás chci upozornit, že máme přátele, jejichž děti chodí do téže školy, kam budete chodit i vy, a proto budeme stále dobře informováni o vašem chování. Nezapomeňte na to,“ vyhrožovala.

„Jestli máš takový strach, že se daleko od domova nebudeme chovat slušně, tak nás tam neposílej,“ odsekla Gisselle. Někdy mám svou rozmazlenou sestřičku docela ráda – zejména tehdy, když rozčilí naši nevlastní matku.

Daphne se prudce vzpřímila a z výšky na nás shlédla modrýma očima tvrdýma jako led.

„Když nic jiného,“ řekla zvolna, „obě tuhle školu potřebujete už proto, že vás naučí kázni. Otec vás obě příšerně rozmazlil. Nejvyšší čas, abyste se dostaly z jeho blízkosti, to vám jen prospěje.“

„Ne,“ ozvala jsem se. „Nejvíc nám prospěje, že se dostaneme pryč od tebe, máti.“ Otočila jsem se a strkala Gisselle ke dveřím.

„Nezapomeňte na mé varování!“ křičela za námi, ale já už jsem se neobrátila. Cítila jsem, jak mi buší srdce a jak mě slzy vzteku pálí pod víčky.

„Slyšelas, co povídala?“ zamumlala Gisselle. „Kázeň. Tak oni nás posílají do nějaké polepšovny. Zřejmě tam budou na oknech mříže a šeredné matrony nás budou třískat po rukou pravítkem.“

„Prosím tě, Gisselle, zmlkni,“ okřikla jsem ji. Nepřestávala hudrat, jak to bude všechno děsivé, ale já už jsem ji neposlouchala. V tuhle chvíli už jsem nedokázala odtrhnout oči od ulice a uši se snažily zachytit zvuk sportovního vozu. Beau mi slíbil, že se přijde rozloučit, než odjedeme. Věděl, že plánujeme odjezd na desátou, a teď už bylo tři čtvrtě a on nikde.

„Zřejmě už se s tebou nemíní přijít rozloučit,“ škádlila mě Gisselle, když zachytila můj pohled na hodinky. „Určitě se rozhodl nemařit čas, a dneska už má asi rande s nějakou jinou. Aspoň tak splní přání svých rodičů.“

I když jsem se navenek tvářila statečně, musela jsem v duchu přiznat, že má pravdu. Obávala jsem se, že mu rodiče dnes ráno nedovolili přijet za mnou a rozloučit se.

Ale znenadání jeho sportovní vůz vyrazil ze zatáčky. Motor zaburácel a brzdy zaskřípěly, jak prudce zastavil před naším domem a vyskočil z vozu. Hnal se rovnou nahoru na otevřenou verandu. Gisselle se zatvářila velice nespokojeně. Nechala jsem ji být a letěla dolů po schodech, abych ho přivítala. Objali jsme se.

„Ahoj, Gisselle,“ zamával jí, ale hned se znovu obrátil ke mně. Poodešli jsme a zůstali pár minut sami. Ohlédl se na tu spoustu zavazadel, která oba muži nakládali do dodávky, a jen potřásl hlavou.

„Takže opravdu odjíždíte,“ pronesl smutně.

„Ano.“

„Jak to tady teď bez tebe vydržím? Jako by se v mém životě objevilo obrovské vakuum. Školní chodby se mi budou zdát prázdné, a až na hřišti zvednu oči a neuvidím tě, jak mě pozoruješ z tribuny… prosím tě, nejezdi,“ žadonil. „Odmítni to.“

„Musím jet, Beaue. Je to přání mého otce. Budu ti psát a telefonovat a…“

„A já přijedu za tebou, jak jen to půjde,“ sliboval. „Ale nebude to to samé, jako když jsem se teď denně ráno probouzel a věděl, že tě brzy uvidím.“

„Beaue, prosím, neztěžuj mi to ještě víc.“

Přikývl a pokračovali jsme v pomalé procházce zahradami.

Po naší pravici celou cestu cupkaly dvě šedé veverky, které si nás prohlížely s očividným zájmem. Kolibříci kroužili kolem nafialovělého plazivého vína a sojka, která se usadila na nízké větvi magnolie, nad námi nervózně třepetala křídly. V dálce hnal vánek z moře sled úzkých mraků směrem k pobřeží floridského zálivu. Jinak byla obloha jasně modrá.

„Promiň, že to tak těžce nesu. Jsem sobec. Ale nemohu si pomoct,“ dodal. Pak si rezignovaně povzdechl a odhrnul si z čela pramen zlatavých vlasů. „Takže,“ pokračoval, „ty teď jedeš do nóbl školy. Určitě tam poznáš spoustu bohatých mladíků, synů naftařských baronů, kteří tě okouzlí.“

„Co je na tom zábavného?“

„Jen to, že mě Gisselle dneska ráno strašila, že se tady zamiluješ do jiného děvčete, a ty mi teď říkáš, že to budu já, kdo se zamiluje do jiného mládence.“

„V mém srdci není místo pro jinou,“ řekl Beau. „Zabrala jsi ho celé.“

Odmlčeli jsme se a dívali se na starou stáj. Tatínek mi vyprávěl, že v ní už nejmíň dvacet let nepobýval žádný kůň. Kus od nás dokončoval pomocník našeho zahradníka ořez banánovníku a vedle něj se vršila kupa listů. Beauova slova zůstala mezi námi viset ve vzduchu. Bolelo mě srdce a slzy štěstí smísené se smutkem mi zaplavily oči.

„Myslím to vážně,“ řekl Beau měkce. „Neuplyne jediná noc, abych si nevzpomněl na nás dva v tvém malířském ateliéru.“

„Prosím, Beaue, ne,“ žadonila jsem a přitiskla ukazováček na jeho rty. Rychle ho políbil a položil si mou ruku na svou tvář.

„Mohou říct a udělat, co budou chtít, mohou poslat pryč tebe, mohou poslat pryč mě, mohou jakkoli vyhrožovat, ale za žádnou cenu tě nedokážou dostat odsud,“ řekl a přitiskl si mou ruku na spánek, „ani odsud,“ dodal, přikládaje mou ruku na své srdce. Ucítila jsem jeho zrychlený pulz a honem jsem se ohlédla, abych se ujistila, zda nás někdo nepozoruje, když si mě k sobě přitahoval blíž a blíž, až se dotkl svými rty mých.

Byl to dlouhý a něžný polibek, který mě celou rozechvěl.

Jeho polibky ve mně znovu rozdmýchaly vášeň, kterou jsme k sobě oba cítili. Probouzely ve mně vzpomínku na jeho doteky, jeho prsty na mých pažích, ramenou a nakonec na mých ňadrech. Jeho teplý dech na mých očních víčkách znovu vyvolal představu jeho nahého těla, jak jsem ho spatřila ten den, kdy mě přiměl, abych ho namalovala. Jak se mi tehdy třásly ruce! – a jak se třásly teď! Mé vnitřní chvění se stupňovalo, až jsem z toho měla strach, protože jsem cítila, že teď, hned teď se musím obrátit a prchat s ním, utíkat, pořád utíkat, dokud se sami dva neoctneme na nějakém temném, měkkém místě a budeme se držet v náručí pevněji než kdy předtím. Beau ve mně probudil city, o nichž jsem dříve nevěděla, že vůbec existují, city silnější než jakákoli varování a rozumné myšlenky. Kdybych jim dala volný průchod, už bych je asi nikdy nezkrotila.

Odtáhla jsem se. „Musím jít,“ řekla jsem.

Sice přikývl, ale když jsem se chystala otočit na zpáteční cestu, chytil mě za ruku.

„Počkej,“ řekl. „Chtěl bych ti něco dát, ale mezi čtyřma očima.“ Sáhl do kapsy a vytáhl malou bílou krabičku převázanou slaboučkou růžovou stužkou.

„Co je to?“

„Otevři to,“ vybídl mě a vložil mi dáreček do dlaně. Pomalu jsem nadzvedla víčko a objevila zlatý medailonek na zlatém řetízku. Uprostřed medailonku se skvěl droboučký rubín ozdobený kolem dokola diamantovými odštěpky.

„Beaue, to je nádhera! Ale muselo to stát fůru peněz.“ Pokrčil rameny, a jeho úsměv mi napověděl, že jsem měla pravdu.

„Teď ten medailonek otevři,“ řekl. Poslechla jsem.

Uvnitř byla jeho fotografie a na protější straně moje. Spěšně jsem mu vtiskla polibek na obě tváře.

„Moc ti děkuju, Beaue. Je to nádherný dárek. Hned si ho pověsím na krk,“ řekla jsem. „Pomoz mi s tou sponou.“ Podala jsem mu šperk a otočila se. Zavěsil medailon mezi má ňadra a zaklapl řetízek. Pak mě políbil na šíji.

„Když se teď nějaký chlapec bude k tobě chtít přiblížit, bude se muset k tvému srdci dostávat přese mne,“ zašeptal.

„Nikdo se tak blízko nedostane, Beaue,“ slíbila jsem.

„Ruby,“ zaslechli jsme otcovo volání. „Je čas, zlato.“

„Už jdu, tatínku.“

Vraceli jsme se. Taťka s Edgarem snesli Gisselle z verandy a usadili ji na zadní sedadlo rolls-royce. Její pojízdný vozík složili a vsunuli do dodávky.

„Dobré jitro, Beaue,“ řekl otec.

„Dobré, monsieur.“

„Jak se mají vaši?“

„Dobře,“ odpověděl. Přestože už uplynulo hodně času a rány se zhojily, oba muži dosud nenašli společnou řeč. Daphne tehdy vzbudila příliš velký rozruch a celou situaci značně vyhrotila.

„Připravená, Ruby?“ zeptal se tatínek a klouzal pohledem od Beaua ke mně. Věděl, co znamená opouštět milovanou bytost. Jeho oči byly plné účasti.

„Ano, tatínku.“

Otec nastoupil do vozu a já jsem se otočila k Beauovi s posledním polibkem na rozloučenou. Gisselle seděla v autě a vyhlížela z okna.

„Tak už pojď. Je mi protivné jen tak tu sedět, když se nehýbáme.“

Beau se na ni usmál a pak mě políbil. „Zavolám hned, jak to půjde,“ zašeptala jsem.

„A já za tebou přijedu, jak jen budu moct. Miluji tě.“

„Já tebe taky,“ vyhrkla jsem a oběhla vůz, abych nastoupila z druhé strany.

„Taky bys mě mohl políbit na rozloučenou, Beaue Andreasi. Není to tak dlouho, co ses nemohl dočkat, až mě budeš moct políbit při každé příležitosti, která se ti naskytla,“ nechala se slyšet Gisselle.

„Na ty polibky nikdy nezapomenu,“ škádlil ji Beau, naklonil se do okénka a vtiskl jí letmý polibek.

„Tohle nebyla pusa,“ namítla. „Asi už jsi zapomněl líbat. Potřeboval bys možná nějakého odborníka, který by tě to znovu naučil.“ Bleskla pohledem po mně a dodala: „Třeba se v tom během naší nepřítomnosti pocvičíš.“ Zasmála se a pohodlně se opřela.

Otec se domlouval s řidičem dodávky, zkontrolovali si ještě cestu do Baton Rouge a ke škole, kdyby se náhodou rozdělili.

„Co je tohle?“ zeptala se Gisselle, když si všimla mého medailonku.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Prolog

První den