Johan Theorin

NA VELKÉ PLANINĚ

Patnáct příběhů z Ölandu

Originální název: På stort alvar

Vydáno u Wahlström & Widstrand, Stockholm 2012

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Johan Theorin 2012

Published by agreement with Hedlund Agency.

Translation © Jaroslav Bojanovský 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6763-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Ve tři hodiny odpoledne, kdy na jihozápadě zuřila bouře, jsme se nalodili na trajekt a opustili Kalmar; současně za námi plulo více než 30 finských plachetnic a jiných menších plavidel.

Na pobřeží Ölandu bychom asi nezavítali, nebýt našeho zjištění, že se tato země naprosto liší od jiných provincií Švédska. Proto jsme se rozhodli, že tím spíše musíme podrobně zaznamenat vše, co se tohoto ostrova týče.

Carl von Linné, červen 1741

PŘEDMLUVA

Psychogeografie je nevědecká mezioborová disciplína, která zkoumá, jak člověka ovlivňuje místo, kde žije, jak ho to, co má kolem sebe, poznamenává uvnitř. Jak se utváří duše a myšlení jedince, který vyrůstá v údolí mezi strmými horami, a jak je na tom ten, který dospívá na břehu širého oceánu? Jak je ovlivněno vnitřní ustrojení člověka, který vyrůstal v bytě uprostřed města, a naopak toho, kdo prožil dětství na venkovském statku?

Jak na nás působí zelenající se lesy?

A jak asfalt a rozpraskaný beton?

Jak je ovlivněno dítě, které léto co léto jezdí ke svým příbuzným na plochý ostrov plný světla, do světa, který se rozpíná do všech stran pod nezměrnou oblohou?

Vzpomínám si, že dítě se cítilo svobodně, zdálo se mu, že je součást velkého dramatu. Mělo štěstí i v tom, že se mu dostalo čerstvého vzduchu a slunce, i když to si nikdy neuvědomovalo.

Na Öland se vracím celý život. Z nízkých garážových palub na trajektu a později z vysokého Ölandského mostu jsem vždy sledoval, jak se přede mnou pod baltským nebem vynořuje ostrov. Pokaždé se dívám, jak se pomalu stává rozlehlým kusem země, úzkým, ale zato nekonečně dlouhým. Barva krajiny se mění v závislosti na ročním období od tmavě hnědé po sněhově bílou. Na Ölandu často svítí slunce a ostrov se pak mění ve velké nasvícené jeviště, z něhož byly odstraněny veškeré hory. Teprve když se tam člověk ocitne, zjistí, že tato scéna není prázdná – najde tu plno lidí, kteří zde žijí nastálo, a návštěvníky, kteří sem zajíždějí.

Na Ölandu jsem nikdy nebydlel celoročně, ale byl jsem tam nesčetněkrát. Z ostrova pochází celá rodina mé matky, která mě k těmto příbuzným posílala, jen co začaly prázdniny. Pobýval jsem u dědy a babičky a poslouchal vyprávění starých lidí, což často bývaly různé zkazky s příměsí lidových pověr.

Moji ölandští příbuzní se jmenovali Gerlofssonovi. Toto příjmení získali od Gerlofa Perssona, který odpočívá na hřbitově u kostela ve Föře. Gerlofssonové žili na Ölandu mnoho staletí a živili se tím, co ostrov nabízel: zemědělstvím, rybařením a především tím, pod čím leží pohřbený Gerlof Persson – opracovaným vápencovým kamenem. Vápenec nejlepší kvality se na ostrově těží nejméně tisíc let.

Můj děda Ellert Gerlofsson pozvedl spolu se svým otcem a bratry toto živobytí o úroveň výš: koupili si škunery a rozváželi na nich vápenec po Baltském moři – do Stockholmu, Kodaně, Helsinek a dalších přístavů. Před zpáteční cestou naložili lodě zbožím z pevniny, které potřebovali ostrované (což bylo v podstatě cokoli kromě kamene a ryb). Gerlofssonové tak byli pokračovateli ölandské lodní přepravy, která navzdory vysokým daním a omezením Gustava Vasy a dalších panovníků přetrvala nesporně tisíc let.

Zánik těchto starých obchodních flotil nakonec neměl na svědomí žádný král. Můj dědeček prodal svůj poslední škuner na konci padesátých let dvacátého století a přešel na souš, kde začal pracovat u konkurence – té, která ho donutila loď prodat: u nákladní automobilové přepravy. Moje babička začala už o hodně dřív hledat práci v oblasti turistiky, která se časem stala nejvýznamnějším způsobem obživy ostrovanů. V Plovárenské ulici č. 19 v Borgholmu pronajímala několik pokojíků; lidé v nich mohli strávit jednu noc, týden nebo celou sezónu. Bez ohledu na to, jestli se chodili koupat nebo ne, se jim říkalo „lázeňští hosté“.

Na trajektu mě převáželi na ostrov už jako mimino. Když mi narostly mléčné zuby, mohl jsem poprvé ochutnat masem plněné knedlíky a poté, co jsem se naučil běhat a jezdit na kole, jsem začal společně se svými stejně starými kamarády prozkoumávat zdejší plochou krajinu. Bylo to ve vesnici Djupvik, která leží dvacet kilometrů severně od Borgholmu. Dědeček s babičkou si tam v padesátých letech postavili malou chatu. Kromě toho jsem měl ve vsi starší příbuzné, kteří tam prožili celý život.

Pilo se hodně kávy. Občas jsem zůstal sedět u stolu a dlouho poslouchal příběhy z minulosti rodiny nebo vyprávění dědečka Ellerta o tom, co všechno zažil na moři, o požárech, výbuších min a o nezvaných hostech na palubě lodi. Těmito příběhy jsem se inspiroval později, když jsem tvořil postavu mého milého Gerlofa Davidssona, starého námořního kapitána na penzi, který je vedlejší postavou v mých ölandských románech a hlavním hrdinou několika povídek v této knížce.

Jako dospělého mě nemusí nikdo na Öland vozit, jezdím tam každý rok, dobrovolně a moc rád. Místo radosti z objevování nyní ale pociťuji spíše nostalgii. „Hájek ten v lásce mám, dech dětství svého slýchám tam,“ řečeno slova básníka Gustava Frödinga. Dědeček, babička a mnozí další příbuzní žijí už jen v mých vzpomínkách. Tím, že vyprávím o Gerlofovi, který je mi pojítkem se starým Ölandem, se pokouším o jakési návraty v čase. Pokud povídky mají v této sbírce nějaký společný rys, pak je to nejspíš pocit smutku ze ztráty světa, který zmizel v nenávratnu.

Tím ovšem nechci říct, že bychom se na starý Öland měli dívat jako na nějaký ztracený ráj. Ölanďanům se na ostrově nežilo snadno, zvláště ti, kteří žili na pobřeží, téměř neustále strádali nedostatkem jídla. Do nejbližší nemocnice bylo daleko a silnice bývaly tak špatné, že bylo skoro rychlejší doplout tam lodí. Když Öland zasáhla silná sněhová bouře, odřízla některé domy zcela od okolního světa. Člověk, který stojí na pobřeží ostrova a teskní po zašlých časech, kdy se z lomů ozývaly údery kovových nástrojů, jídlo se vařilo na sporácích, v nichž se topilo dřevem, a kdy Kalmarským průlivem pluly zástupy škunerů, by si měl uvědomit, že ostrov nebýval vždy tak přívětivý a že život tu opravdu nebýval lehký.

Název knihy odkazuje k jednomu z přírodních jevů, které jsou pro Öland typické: k velké planině, které se rozprostírá na ploše mnoha tisíců hektarů na jihu ostrova. Planiny najdete také na severu ostrova a všechny se vyznačují slabou vrstvou suché půdy, kamennými zídkami a nápadným nedostatkem stromů. Místo nich je tam ovšem k vidění velké množství lišejníků a rostlin a mnoho různých druhů hmyzu a ptáků. Zajeďte se na některou z nich podívat! Poznáte velmi neobvyklou otevřenou krajinu, o níž všichni návštěvníci mluví s nadšením. Ve dne je velmi krásná, ale když se začne stmívat, vylidní se a začne být pochmurná.

Některé z povídek se odehrávají přímo na ní, další na pobřeží nebo u zříceniny borgholmského zámku, jiné ve vodách Baltu. Prostředí se tedy střídají a totéž platí i pro žánry jednotlivých povídek. Najdete tu duchařské historky, kriminální záhady, realističtěji laděné příběhy, dokonce i několik povídaček, typických vyprávění z ostrova, pro něž je charakteristické přehánění a pověrčivost. Několik z nich zaznamenal ve vlastivědných ročenkách Henry Johansson z Föry. Zapsal je v autentickém starém ölandském nářečí a já se o něco podobného pokusil v povídce Povídačky (přestože vím, že dialekt by si měl člověk raději poslechnout než si ho přečíst).

Povídky v této sbírce se tedy ubírají různými směry. Mám takové sbírky rád, stejně jako se mi odjakživa líbí různé typy povídek. Povídku přečtete velmi rychle a já jich za život přečetl více než tisíc (a několik z nich dokonce několikrát – například Umělce v hladovění Franze Kafky, Tajného souputníka Josepha Conrada, Ztracen v panoptiku Johna Bartha, Loterii Shirley Jacksonové, Kdo zabil dítě Stiga Dagermana, Sám s půllitrem koňaku Tortsena Jonssona a Nokturno Joyce Carol Oatesové).

To, že mé povídky jsou tak různorodé, bych nechtěl příliš svádět na to, co jsem vyslechl v dětství. Na druhou stranu je pravda, že historky, s nimiž jsem se tehdy seznámil, také mívaly rozličné podoby – u některých se mi hrůzou tajil dech, jiné zase byly neuvěřitelně zábavné. Jeden večer jsem vyslechl duchařský příběh, další večer pak někdo vyprávěl o tom, co zažil na vlastní kůži na otevřeném moři. Na tuto vypravěčskou tradici, pro niž je typická právě zmíněná rozmanitost, se nyní pokouším navázat.

V naší rodině se nikdy nestalo, že by kdokoli zpochybnil pravdivost těchto příběhů. Jako dospělý už samozřejmě vím, že mnohé z nich pravdivé nebyly, a přesto – i ty nejneuvěřitelnější historky byly vyprávěny s vážnou tváří a nikdo se jim nevysmíval. Jejich smyslem nebylo přesvědčit posluchače o existenci přízraků nebo skřítků. Důležité bylo, že se lidé sešli, že jim spolu bylo dobře a že se pobavili a mohli si na chvíli odpočinout od práce. Historky vytvořily pouto mezi vypravěčem a posluchači.

Povídky shromážděné v této knížce vznikaly ve velkém časovém rozpětí. Nestarší z nich, Jezdce na vlnách, jsem napsal jako dvacetiletý, kdy jsem měl ještě v živé paměti to, co jsem pociťoval jako dítě, a poslední povídku jsem napsal o třicet let později.

Většina z povídek nepotřebuje žádný vysvětlující komentář, snad jen u těch, v nichž vystupuje Gerlof Davidsson, bych měl předeslat, že se jeho stáří od povídky k povídce liší. Zatímco mé čtyři ölandské romány se odehrávají v devadesátých letech, kdy je mu něco přes osmdesát a má své zdravotní problémy (je ročník 1915 a mnoho let se věnoval namáhavé práci na lodi), ve většině povídek je mladší a má více sil.

Tak je tomu například v Pomstě Panny. Povídka se opírá o pověst, která tvrdí, že na ostrově Modrá panna se má člověk chovat ohleduplně a nemá odtamtud odvážet kameny, byť jsou sebekrásnější. Na jaře roku 2004 jsem byl jako reportér u toho, kdy se na ostrov převážely stovky kamenů, které původně pocházely z jeho břehů. Turisté, kteří je před touto akcí poslali do Oskarshamnu, si v přiložených dopisech stěžovali, jak je poté, co kameny z Panny odcizili, provázela smůla. Těžko říct, jestli je to pravda, nebo jestli si to ti lidé jen namlouvali. Špatnou pověstí Modré panny byl kupodivu ovlivněn i Carl von Linné, exaktně uvažující vědec, když na tomto ostrově přistál během své ölandské cesty roku 1741. Proč tedy zbytečně riskovat a krást něco z ostrova, který je odjakživa spojován s nečistými silami?

Pokud se v některé z povídek objeví Gerlof Davidsson, obsahuje vždy také cosi, co se zakládá na pravdě. U borgholmského zámku byla spatřena Bílá paní, můj pradědeček skutečně v Baltickém moři mezi Gotlandem a Ölandem zachránil psa, losi byli schopní přeplavat Kalmarský průliv a u ostrovů ležících jižně od Stockholmu opravdu na dědečkova bratra zaútočila labuť. Tato vyprávění jsem vyslechl na vlastní uši od babičky Marie, dědy Ellerta nebo některého z jeho bratrů, kteří se jmenovali Egon a John Gerlofssonovi. Na tom, že si něco vypůjčím od svých příbuzných, přece není nic špatného, ne?

Samozřejmě že ne všechny povídky jsem čerpal z vyprávění, která kolovala v naší rodině. Kopání v opuštěném kostele v Rälle jsem napsal pro švédskou antologii povídek inspirovaných americkým spisovatelem hororové literatury H. P. Lovecraftem (1890–1937), především jeho povídkami o Necronomiconu, prastaré knize černé magie, která je na rozdíl od středověkých knih na stejné téma pouze fiktivní. Necronomicon a nebezpečný soubor znalostí, které kniha obsahuje, si vymyslel sám Lovecraft, aby dal svým povídkám ještě hororovější nádech. Než začnete číst mou povídku o tom, jak se několik cizinců vypravilo na pobřeží Ölandu, možná by neškodilo se s Lovecraftem seznámit, případně si přečíst některé z jeho povídek. Podobně jako v ölandských románech nakládám s geografií ostrova a jeho kulturní historií i v těchto povídkách s určitou volností. V Rälle žádný opuštěný kostel nestojí. Jsem si tím skoro jistý.

Tato sbírka byla zatím přeložena pouze do skandinávských jazyků. Myslím, že mí ölandští příbuzní, kteří mi byli v mnohých povídkách inspirací, by určitě byli velmi hrdí na to, že mé povídky nyní vycházejí také v České republice, v zemi, která by jim asi připadala hodně vzdálená. I já jsem na to hrdý. Když jsem se poprvé jako sedmiletý kluk vydal s rodiči na cestu do zahraničí, přeplavili jsme se nejprve trajektem přes Balt, pak jsme autem přejeli Polsko až na hraniční přechod v Náchodě (mám dodnes schovaný dětský pas s razítkem, které jsem tam tenkrát dostal) a odtud pokračovali do Prahy. Od té doby jsem se do České republiky vrátil mnohokrát a jistě k vám brzy zavítám znovu. Předtím bych vás ale chtěl ještě jednou pozvat do Švédska, na Öland. Stačí, když otočíte stránku, a ocitnete se tam raz dva.

Johan Theorin, září 2015

JEZDEC NA VLNÁCH

Začalo to větrem, který se před svítáním přihnal přes průliv. Nad ostrovem ještě spočívala tma a v oknech domků na pobřeží bylo zhasnuto.

Jezdci se zdálo o stínech, o tom, že je cizí, jiný a vystavený útokům. Ve snu viděl tváře, které na něho upíraly pohledy, slyšel nepřátelské, hrozivě znějící hlasy, které se ho ptaly, odkud přichází.

Byl úporný a studený. Vítr provázející bouři. Přehnal se přes Öland během posledního dne dlouhých letních prázdnin, byl předzvěstí toho, že léto končí a místo něj nastoupí podzim.

Nenáviděli ho, opovrhovali jím, přestože ve snu vypadal jako ostatní a choval se podobně jako oni. Co jsi zač? vykřikovali. Odkud jsi? My tě tady nechceme! Obklopovaly ho jejich oči, třásl se, klesal do temnoty.

V průlivu mezi pevninou a ostrovem tvořil vítr vlny. Když se na obloze za hustou mlhou konečně vyhouplo za slunce, dosahovaly vlny temných vod už metrové výšky. Neustále se pohybovaly, směřovaly k obzoru. Klesaly a stoupaly, klesaly a stoupaly.

Podržte ho! vykřikl kdosi. Jezdce sevřely kostnaté ruce a tiskly ho na tvrdou zem. Plivněte na něho! křikl někdo další.

Vlny se blížily k ostrovu v hustých řadách. S hukotem se tříštily o kamenité břehy, ten zvuk zněl jako mohutný vodopád prostoupený prastarými silami z časů, kdy Země byla prázdná a pustá a život existoval jen v moři.

Jezdec se probudil v chatě vzdálené několik set metrů od břehu. Ležel v povlečení, které bylo studené a vlhké. Když zvedl hlavu z polštáře a rozhlédl se po tmavé místnosti, stále se na něho upřeně dívaly ony obličeje, zůstala tu jejich fosforeskující bledost.

Kdo jsi a co tu děláš?

V hlavě se mu stále ozývaly jejich hlasy, zpočátku přehlušovaly hluk bouře.

Věděli to. Věděli, že dnes je Den odjezdu domů. Věděli, že na verandě stojí sbalené brašny a že rodina po jídle odjede. Ale ne domů, pojede na nové místo. Tam čekali na Jezdce. Čekali s upřenými pohledy.

Jezdec se už s obličeji s upřenýma očima setkal před dvěma lety, kdy se jeho rodina přestěhovala poprvé. V nové škole si připadal stejně osamělý jako ve snu uplynulé noci, trvalo dlouho, než se to srovnalo. A teď to tu bylo znovu: Kdo jsi a co tu děláš? Čas upřeně hledících očí.

Ve spánku se pomočil. Přesto ještě zůstal ležet, povlečení uschne, nikdo se nic nedozví. Přetáhl si přikrývku přes zavřené oči a myslel na to, že nebude myslet na nic. Teprve k němu pronikly zvuky okolního světa.

Praskot stěn chaty při náporech větru, divoký souboj, který sváděla bouře s korunami stromů nad střechou. Hvízdání a řev, praskot a skřípot, ale v pozadí ještě další, slabší zvuk připomínající vábení. Šumění. Zdálo se mu, že přichází od břehu.

Jezdec, který ležel v posteli v tichém domku, pochopil, co ty vzdálené zvuky znamenají. Opět se tu objevily vlny.

Byl to Den odjezdu. Jezdcovi rodiče si předchozího dne večer sbalili zavazadla a celá rodina zašla do několika chat u pobřežní silnice, aby se s jejich obyvateli, kteří ještě neodjeli, rozloučila. Vlny se skoro celé léto neukázaly, ale teď se vrátily. Možná příliš pozdě.

Jezdec si uvědomil, že mu nezbývá moc času. Odhrnul přikrývku a posadil se, jeho chodidla se dotkla studené korkové krytiny na podlaze.

O několik minut později odešel z chaty, měl na sobě tmavou teplákovou soupravu, na nohou ochozené sandály. Tiše za sebou zavřel dveře, aby nikoho nevzbudil. Do konce rána zbývalo ještě několik hodin.

Jen co vykročil z terasy na trávník, opřel se do něho vítr. Cloumal s ním, cuchal mu světlé vlasy vybledlé od slunce, způsobil, že mu do přimhouřených očí vhrkly slzy. Takhle silný nebyl vítr v létě ani jednou. Jezdec se na něj usmíval, až mu trnuly zuby.

Kdo jsi? KDO JSI? Kdoooo?

Hlavou se mu stále honily jejich hlasy. Celé léto sílily, ale teď tu byl vítr a jejich řev utlumil.

Jezdec zavřel bílou dřevěnou branku před domkem a přešel liduprázdnou štěrkovou silnici, která se táhla po pobřeží ostrova, kam oko dohlédlo. Za silnicí se nad břehem zvedala pobřežní skaliska. Když došel na tento suchý kus země, hnal se mu vítr s ohlušujícím hukotem do tváře, musel se přikrčit, aby udržel rovnováhu.

Uviděl moře – toho rána poprvé.

Večer připomínala voda u pobřeží tmavou mramorovou podlahu, na níž se zrcadlil kulatý a nehybný srpnový měsíc. Proměna, k níž teď došlo, byla ohromná. Šedivá voda v průlivu, neustále bičována větrem, pěnila a rozzlobeně se vzdouvala.

Vlny byly všude. Jak Jezdec očekával, byly mnohem větší než za celé léto. Moře se nad hlubinami vrásnilo bílými pruhy, na chřestící štěrk na břehu se vrhala pěna. Vlny se tu v explozích lesklých kapek tříštily o velké kamenné bloky.

Boží vlny! Jezdec stál na skalnatém valu a s potěšením sledoval rozhněvané moře.

Náhle si vzpomněl na jedno letní ráno, které zažil před několika lety. Toho dne byly vlny také takhle vysoké. Když s dědečkem vyrazili ven, nazuli si holínky a oblékli si silné košile, aby byli chráněni před vodou a větrem.

Když sešli z pobřežních skal k bouřícímu moři, uviděli něco, co z dálky vypadalo jako tmavě hnědý pytel. Ukázalo se, že je to utonulý los, kterého moře vyvrhlo na břeh. Jezdcův děda se domníval, že zvíře pocházelo z pevniny, pokusilo se doplavat na ostrov, ale zvládnout takovou vzdálenost ve vysokých vlnách bylo nad jeho síly.

Vrátili se do chaty, aby mohli zatelefonovat na policii. Když se Jezdec ještě téhož dne vrátil na břeh, los už tam neležel. Pohled na zvíře mu ale utkvěl v paměti, viděl ho před sebou jasně i po několika letech: tělo s hustou vlhkou kožešinou, ležící mezi oblázky. Vysílené, postrádající vznešenost, přemnožené vlnami.

Přemožené. Tak to se Jezdci nemůže stát.

Opatrně se začal spouštět po příkrém skalním svahu na břeh. Z moře na něho dorážel vítr, který s sebou přinášel pach vysušených řas a chuť slané vody. Byl svěží a opojný. Jezdec věděl, že si ho chce odnést. Když roztáhne ruce a vrhne se kupředu, rozletí se. Pryč, pryč! Zvedal nohy vysoko, poslední metry běžel.

Pobřeží se změnilo zároveň s mořem. Stalo se cizím světem. Šedým, nepřátelským, bez jediné známky života. Nebyl slyšet ani pronikavý křik racků, kteří ho jinak ovládali. Nyní je rozptýlily vlny, které se s duněním natahovaly k Jezdci, a vždy než klesly zpět, převalily se na polovinu pobřežního pásu. Dosahovaly skoro až ke skále, na níž za slunečných dnů sedávala jeho matka a četla si.

Boží vlny!

Jezdec stál ve větru a potáhl do nosu. Vzduch na břehu byl chladný, voda je jistě ještě studenější. Jenže on na tuhle chvíli čekal celé léto. Nebylo cesty zpět. Zašel do závětří za skalní výběžek, zul si sandály, svlékl si kalhoty i bundu a všechno svázal do uzlíčku. Pak na něj položil kámen, aby ho neodnesl vítr.

Napřímil se a přešel přes hrubé vápencové kameny k vodě. Byl nahý, připravený.

Nahý a beze zbraně – tak je třeba jít vstříc vlnám. Splnit jejich podmínky, jiná možnost není. Nelze mít na sobě potápěčskou kombinézu a prkno na windsurfing jako Jezdcovi starší bratranci – Jezdec jim přitom vysvětloval, že to tak nemá být.

Jezdec vešel do vody, která ho přijala s bohorovnou lhostejností. Vlny dál dorážely na břeh, jako by Jezdec neexistoval. Přes křídově bílé nárty se mu valila voda. Byla studená, na nohou mu naskočila husí kůže. Zařekl se, že se nebude třást, a udělal několik dalších kroků vpřed. Voda mu obklopila stehna, šplouchala na břicho, objímala ho svými proudy tak, že se musel hodně snažit, aby neztratil rovnováhu. Nebylo cesty zpět. Jezdec v duchu viděl zírající obličeje a prodíral se vodou vpřed.

Oči měl upřené k zamlženému obzoru, ke slabému šedému pruhu pevniny za průlivem. Ani jednou se přitom nepodíval na dno, aby se tak mohl vyhýbat větším kamenům.

Věděl, že tu žádné nejsou. Břeh pod velkou skálou o ně přišel už na začátku léta, kdy panovalo bezvětří. Zasloužil se o to on spolu se třemi dalšími jezdci, kteří v létě také pobývali na ostrově.

S pomocí lopatek a páčidel zápasili s balvany ve vodě, chtěli si postavit malý přístav, co nejhlubší a chráněný před vlnami. Do zad jim pálilo slunce, nářadí jim způsobilo svědící puchýře na rukou, ale práce stále postupovala. Kameny, které sem přestěhovali z mořského dna, seskupili před vyhloubeným přístavem do tvaru valu a utěsnili kamínky.

Po několikatýdenní práci vznikla impozantní stavba, která se líbila dokonce i tatínkům a maminkám. Jezdci byli hodně zvědaví, jak si přístav poradí s opravdovou bouří. Čekali u břehu několik dní, ale vítr stále nenabíral sílu a do mohutného kamenného valu narážely jen malé vlnky.

Jezdce nakonec pobřežní svět unavil a dali se znovu do stavění chýše v lesíku za chatami.

Tři ze čtyř jezdů už odjeli s rodinami do svých domovů. Zůstal tu jen čtvrtý jezdec – stál teď ve vlnách pod popelavým nebem sám, prochladlý. Jen on uměl odpovědět na to, co všechny jezdce zajímalo celé léto: val není tak silný, aby odolal vlnám. Ty přes navrstvené kameny právě vrhaly studenou pěnu a začaly je stahovat zpátky do vyhloubených kanálů.

Jezdec to sledoval bez pocitu lítosti. Věděl, že za několik měsíců by všechny stopy po přístavu zničily kusy ledu, který přinese zima.

Až přijde zima, léto zamrzne. Voda a vlny ztuhnou. Jenže zírajícím obličejům chlad vyhovuje.

Byl nyní téměř deset metrů od břehu, voda mu sahala až po břicho. Jeho pokožka si postupně zvykla na její chlad. Přestože měl pocit, že chodidla, která došlapovala na řasy a kamínky na dně, jsou jako z gumy, krev v těle mu proudila stále rychleji a už se necítil být tak zkřehlý zimou jako ve chvíli, kdy vstupoval do vody. Vzepjal se k několika dalším krokům, dlaněmi narážel do vody a rozstřikoval ji kolem sebe.

Náhle ucítil, že noha, kterou vykročil, došlápla do hrubého písku. Ocitl se na písečné mělčině, cíli svého putování. S chodidly zabořenými v písku se rozkročil a nastavil tvář větru. Byl připraven.

Vlny se sice na chvíli zmenšily, ale ty velké už byly na dohled – viděl jich celou řadu, kroužily nad temnými vodami jako velcí hadi. Vždy jich je víc pohromadě, jdou těsně za sebou. Zbabělci. Neodváží se bojovat jednotlivě.

Zdálo se mu, že se přibližují stále rychleji a nehlučně. Hnal je vítr nad hladinou. První z nich byla dvacet metrů od něho, po několika vteřinách jen deset. Nic ji nedokázalo zastavit. Osm metrů, pět a nakonec jen tři.

Jezdec zaujal pevný postoj.

Vlna se vzepjala, natáhla se k obloze, okamžik visela v dokonalé rovnováze ve vzduchu.

TEĎ! pomyslel si Jezdec. Vlna se přes něj převalila a rozlomila, ale to už se mu ji podařilo oklamat.

Jezdec se vrhl proti jejímu okraji v ten správný okamžik, takže vlna teď nesla jeho tělo v šumivé náruči ke břehu. Tohle je vítězství! To je radost! Teď! Teď!

Do Jezdcových uší se dralo bublání a ševelení, vlna ho svou silou vleka po dně jako delfína. Mával rukama v proudech, kopal nohama, nedovolil vlně, aby ho přemohla. Vezl se na ní!

Teeeeď! Byl nezranitelný, nesmrtelný, svět nad hladinou byl někde daleko, tady na něho nemohl.

Ačkoli se jízda každou vteřinou blížila k jásavé věčnosti, celé to trvalo jen velmi krátce. Jakmile se vlna přiblížila ke břehu, zvláčněla a začala ztrácet sílu a malé tělo, které pak ještě okamžik plulo v proudu, okamžitě přestala nést. K břehu potom pokračovala sama a zmizela tam beze stopy.

Jezdce vynesla voda mělkým údolím, které se utvořilo po vlně, lapal po vzduchu ve větru, který se mu zdál být několikanásobně chladnější než předtím. U břehu se ale nezdržel dlouho. Jen se několikrát nadechl a se sevřenými rty a prudce bušícím srdcem se prodíral zpět k mělčině – blížily se velké vlny, toužil se s nimi setkat.

Stihl to. Když se před ním toho rána podruhé vztyčily vlny, Jezdec věděl, že to jsou rovnocenní soupeři. Měli před ním stejný respekt jako on před nimi, což mu ve chvíli, kdy letěl plnou rychlostí na pohybující se vodě ke břehu, dodávalo klid a jistotu. Pocit pohlcujícího štěstí, ohromujícího triumfu. Potřetí se vydal na mělčinu. A pak na čtvrtou, pátou, šestou jízdu na vlnách. Jejich řady stále směřovaly ke břehu a vítr nepolevoval.

Vítr a vlny byly sice stále mohutné, ale Jezdec se po čtrnácté nebo patnácté jízdě posadil v mělké vodě u břehu a náhle si uvědomil, že mu dělá problém se postavit a nekymácet se při tom. Třásly se mu nohy, cítil v nich horkost, jako by mu do nich i do paží natekla voda. Když zvedl ruce, viděl, že kůže na konečcích prstů se mu svraštěla. Podle jeho mámy jde o jasný důkaz toho, že je ve vodě už příliš dlouho.

Ještě jednou, pomyslel si a promnul si studené tváře dlaněmi. Ještě jednou a pak půjdu z vody.

Jezdec se toho léta naposledy vydal na písečné dno. Cesta mu trvala déle než jindy, nohy mu celou dobu klouzaly po řasách a chaluhách na dně, na tvář a hrudník mu útočily voda a vítr, jako by ho halily do vlhké přikrývky. Jezdec se brodil vodou, těžce oddychoval, měl pocit, že má plíce plné hustého slizu. Byl na pokraji sil.

Naposled. Léto umřelo a já už brzo umřu taky.

Uviděl ji ještě dřív, než se dostal na písek. Velká vlna. Stále se mu zvětšovala před očima. Připadala mu vyšší než všechny ostatní, osamělá a obrovská.

Poslední velká vlna toho léta se rychle blížila. Když Jezdec ucítil pod nohama písek, byla od něho pouhých deset metrů.

Vítr zeslábl, Jezdec už ho necítil. Vytratily se i civějící obličeje. Zůstala jen poslední vlna, tyčila se nad ním a zakrývala obzor.

V okamžiku, kdy na něho dopadl její studený stín, měl najednou před očima utopeného losa. Jasně viděl jeho zubožené tělo, byl to on sám, mrtvé oři, které se na něho upřeně dívaly, patřily jemu samotnému. Víc než kdy předtím se mu chtělo žít. Ale když chtěl vykřiknout a otevřel ústa, naplnila mu je studená voda.

Žít! pomyslel si a jeho nahé tělo pohltil černý bublající chaos. Jeho myšlenky se změnily v pronikavý křik, který stoupal stále výš, skrze mraky do světlého nebe a pak ještě výš, výš, až nakonec zmizel ve vesmíru.

Z jedné z chat vyběhla lehkým krokem žena s neupravenými plavými vlasy a drobnými vráskami v napjaté pokožce na obličeji. Měla na sobě slabý župan, na nohou světle červené dřeváky. Když přebíhala silnici, zrychlila. Mířila ke skálám nad břehem, župan se jí ve větru třepetal jako vlajka. Chladu si nevšímala, její oči těkaly sem a tam, rozhlížela se po silnici, otáčela se za sebe. Nikde živé duše.

Když doběhla na okraj skály, uviděla, jak se ke břehu valí velké vlny. Zahlédla také nahé tělo, ležící u břehu obličejem dolů. Nesměle do něho narážely vlny, jinak se nehýbalo. K nohám mu doplula řídká bílá pěna, ale vzápětí se zase stáhla zpátky.

„Tomasi!“

Ženin hlas sice pronikl silným větrem, ale tělo u břehu nereagovalo.

Shodila z nohou dřeváky a nejkratší cestou seběhla po srázu k vodě. Při běhu po kamenech na břehu ji zabolely kyčle, ale na to nedbala. Doklopýtala k nehybnému tělu svého syna. Měl prázdné oči a strachem pootevřená ústa.

Když od něho byla necelých pět metrů, zvedl hlavu a rozkašlal se.

Jezdec ucítil chlad a uslyšel vítr. Věděl, že zůstal naživu. Tohle poznání mu zpočátku připadalo tvrdé a bolestné, ale ten pocit se postupně mírnil a začal jím prostupovat klid. Přestože ho bolela hlava a v břiše mu bublala slaná voda, moct dýchat a kašlat bylo příjemné. Dokonce i ve chvíli, kdy se mu obrátil žaludek a z úst mu vyhrkla vlažná voda.

Jezdec na vlnách uslyšel, jak se k němu po vlhkých kamíncích blíží kroky. Zvedl hlavu ke světlu, a aniž věděl, kdo k němu přichází, usmál se.

„Jezdil jsem na vlnách,“ řekl.

Když byl hodně malý, věřil, že léto na ostrově trvá věčně.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PŘEDMLUVA

JEZDEC NA VLNÁCH