O knize

Vzpomínková kniha na pražské studentské spolužití pozdějšího vynikajícího historika a esejisty Zdeňka Kalisty (1900-1982) s básníkem Jiřím Wolkerem (1900-1924). Autor stál například u zrodu sbírky Host do domu. V textu plasticky popisuje Wolkrovu tvůrčí metodu, vykresluje jeho chování, charakter, povahu, vztah k ostatnímu světu. Cenné svědectví vyšlo pouze jednou – v roce 1933. I proto je dobré si ho oživit.

O autorovi

Zdeněk Kalista (1900–1982), historik, básník, prozaik, kritik a překladatel. Patřil k prvním Wolkerovým literárním přátelům. Sblížili se na studiích v Praze a bydleli spolu v rodině prof. Čapka na Smíchově v ulici Na Celné 10 (později 12) od podzimu 1920 do jara 1922. Studoval historii na filozofické fakultě a působil v redakci časopisu Den. Jako člen Literární skupiny spoluredigoval od r. 1923 revui Host. V první polovině 20. let minulého století vydal básnické sbírky Ráj srdce (1922), Zápasníci (1922), Jediný svět (1923) a Vlajky (1925); překlady z moderní francouzské literatury uveřejňoval časopisecky i knižně. Wolkerovu prvotinu recenzoval v Pramenu 2, 1921, str. 420n. Vztah obou přátel byl narušován rozdílnými povahovými rysy i odlišným myšlenkovým, až došlo k definitivní roztržce. K drobnějším Kalistovým pracím o Wolkerovi patří ještě bibliofilský tisk O jedné knihovničce a mládencích kolem ní, Olomouc 1970, a stať Deset let od smrti Jiřího Wolkera, Lumír 60, 1934, str. 158n.

Zdeněk Kalista

Kamarád Wolker

CARPE DIEM

2015

Zdeněk Kalista

Kamarád Wolker

Tato publikace ani její část nesmí být publikována, uchovávána v rešeršním systému nebo přenášena jakýmkoli způsobem (včetně mechanického, elektronického, fotografického či jiného záznamu) bez předchozího souhlasu nakladatelství.

© Zdeněk Kalista – dědicové, 2015

© Carpe diem, 2015

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic, EU

ISBN 978-80-7487-113-9 (epub)

ISBN 978-80-7487-114-6 (pdf)

ISBN 978-80-7487-115-3 (mobi)

DOPROVODEM

Kamarád Wolker je prostá kniha mladého přátelství. Takových přátelství prožije každý mladý člověk jistě několik. Také já jsem měl řadu kamarádů a byli to dobří kamarádi, na které, i když jsme se snad později rozešli do různých stran, rád vzpomínám. Moje přátelství s Wolkerem mělo však zvláštní význam. Osobně bylo to přátelství z nejkrásnějších, protože Jiří byl opravdu milý člověk a naše vztahy – alespoň v prvých dvou letech – přinesly mi mnoho dobrého, pomáhajíce mi probíti se nesnázemi, které ztěžovaly moje první kroky v literatuře a ve veřejném životě vůbec. Objektivně pak byla to historie poučná v nejednom směru pro vývoj mladého pokolení, které na počátku minulé dekády vstoupilo do našeho tvořivého života – pro jeho počátky a vlastní krystalizaci – neboť v našich příbězích ztělesňoval se nejen kus vnějších osudů naší generace, ale zároveň – což je hlavní – kus osudů vnitřních, jež obrazily se zejména ostře v konci tohoto kamarádství – v našem rozchodu.

Domnívám se, že i osobní vzpomínky na kamaráda, se kterým žil jsem nejhezčí svoje mladá léta, stačily by k tomu, aby zdůvodnily knížku, kterou jsem se rozhodl napsat. Ale přijal jsem i druhý úkol, který mi právě načrtnutý obraz našeho přátelství ukládal – totiž úkol zachytiti ve své knížce i onen výsek z duchových osudů naší generace, který se v našich příbězích obrazil. A jsem si ovšem vědom, že tento druhý cíl mé knihy ukládá mi i povinnost určité objektivity mého svědectví. Proto opřel jsem svoje líčení povětšině o dopisový materiál, dochovaný v mé korespondenci – a to jak přímo, pokud šlo o dopisy Wolkerovy, tak nepřímo, pokud bylo možno situaci dokresliti z listů jiných našich vrstevníků – A. M. Píši, S. Kadlece, L. Vladyky, K. Teigeho, J. Weila, A. Ráže, K. Biebla, F. Götze aj. – a o vlastní svoje pracovní zápisy z let mého přátelství s Jiřím. A vynasnažil jsem se, abych i tam, kde nebylo mi lze založiti na ničem jiném než na vlastních vzpomínkách, byl, pokud možná, objektivní.

Přiznám se ovšem, že nešlo mi jen o osobu a osobnost Wolkerovu, ale že sledoval jsem ve svých vzpomínkách i sama sebe, svůj vlastní vývoj a svoje vlastní příběhy. Po této stránce je moje kniha jakousi – namnoze velmi bolestnou – přehlídkou dnes již uzavřeného úseku mého života, jeho vítězství a ztrát, a, chcete-li, i zpovědí z těchto let z jejich bloudění. Domnívám se však, že neublížil jsem nikterak knize, kterou jsem napsal, tímto zdůrazněním osobního momentu, ba že tato akcentace byla i do jisté míry nutná pro větší úplnost mého vyprávění. Měl-li skutečně býti Wolker vykreslen poněkud hlouběji, musel býti zachycen na napjatě rezonující desce vlastních mých osudů – a stejně, měl-li býti plně vykreslen v historii našeho přátelství i kus historie naší generace, bylo třeba, abych postavil proti Wolkerovi svůj vlastní charakterový typ plně rozvitý – a to nejen po stránce vnější, ale i v jeho vnitřním utváření. Jsem přesvědčen, že historie našeho přátelství bude jak pro naše vrstevníky, tak pro budoucnost užitečnější než pouhé vzpomínky, obkreslující všelijak skutečnosti, které jsme přeci jen žili především ve svém nitru.

Je zajímavo v této souvislosti, jak moje kniha vznikla: Celá řada vnějších popudů na mne naléhala. Přicházeli ke mně lidé a chtěli, abych přispěl do jejich literárně historických archivů. Jiní mne vyzývali, abych použil příležitosti a napsal historii sám – protože je příliš málo věcí, které lze svěřiti druhému člověku z obrazu jednou prožitého. A opět jiní dokazovali mi, že jest nutno, abych vydal svědectví pro pravdu. Uznal jsem to i ono – ale všechny tyto pobídky nebyly s to, aby mne přiměly k psaní. Cítil jsem se příliš málo zaujat těmito zájmy. Vlastní impuls ke Kamarádu Wolkerovi přišel docela nenadále. Ocitl jsem se jednoho dne ve středu mladých lidí – dívek i chlapců – a tu kdosi vyslovil jméno Wolkerovo. Navázal jsem docela bezděčně na tuto náhodnou zmínku, ale dotyk působil jakoby kouzlem. Poznal jsem po několika větách, že sestupuji do jakési legendy, do snu těchto mladých lidí, v jehož středu stál – jako symbol jejich dravých lásek a ještě dravějších nadějí – kamarád Wolker, ztělesňující zároveň svým osudem i onu podivnou melancholii, která tak často naplňuje dospívající srdce. A tu ovšem zaujalo mne vlastní moje vyprávění daleko víc, neboť jsem cítil, jak v našich společných osudech prožívají tito mladí lidé kus svého života a zároveň jak ožívají mně samému naše příběhy – někde už v úplné zapomenutí skoro zapadlé – v očích těchto dívek a hochů.

Snad by bylo bývalo vhodné, abych svoji vzpomínkovou historii připsal tomu, s jehož osobou je spjata – mrtvému kamarádu Jiřímu. Ale připisuji ji po dobré úvaze Wolkerovi živému – Wolkerovi, který žije v duši těch mladých lidí, o kterých jsem se právě zmínil. Nechť je jim svědectvím osudu, který namnoze sami – třebaže a docela jiným konkrétním obsahem – prožívají: mládí, které žilo svoje příběhy opravdově, až do konce opravdově. Z. K.

V Praze, 26. října 1932

TÉMA

Z podzimu roku 1918 jsem vstoupil do oktávy gymnázia mladoboleslavského. Rok začínal – proti předchozím létům – na mladoboleslavském gymnáziu opět normálně. Sedmnáctého září byl obvyklý zápis, den na to Veni sancte, pak začalo vyučování. Ale pro mne tentokrát začátek roku měl poněkud jiný ráz než dříve. Nebylo tu obvyklého ohledávání poměrů a povinností, nebylo tu bývalých starostí o školskou budoucnost – věci školské ležely jaksi mimo můj zájem. Už koncem septimy stala se se mnou změna, které jsem si nebyl ani sám dosti vědom a která přec znamenala značný zlom v mém životě. Byla to docela vnější věc, jež přivodila tento neviditelný převrat: Někdy z jara toho roku byl v Boleslavi zřízen zajatecký tábor pro italské důstojníky. Už dříve mne vábilo seznámiti se s cizinci, které jsem vídal v milovickém zajateckém táboře a v Benátkách. Tentokrát zvichřila se mladá romantika ještě víc kouzlem země, kterou jsem – nevím proč – už od dětství miloval: Sblížiti se s lidmi z Padovy, z Turína, z Bologně, z Florencie, z Říma, z Neapole, z Gaety a ze všech těch měst, jejichž obrazy tanuly mi stále na mysli – sblížit se jejich prostřednictvím s dalekým krajem, jehož sen mne vždy znepokojoval – stalo se mi víc než prostým přáním. Nebyl jsem konečně sám: Celá řada nás byla – vesměs studenti, ale i mimostudentský živel byl zastoupen. Vymohli jsme si u jakéhosi poručíka dovolení, abychom při procházkách, které oddíly zajatých důstojníků konaly pod dozorem vojáků po okolí boleslavském, směli doprovázeti zajatce a konverzovati s nimi. A užívali jsme loajální záminky, jak jen bylo nám lze, vychutnávajíce romantikům vždy příjemný styk s cizinci až do dna: Čím dále tím více houstly naše vztahy k zajatým, záhy nestačily nám již styky při procházkách (mimochodem: vždy pečlivěji hlídané), začali jsme tajně korespondovati s táborem, romantika přibírala na rozsahu – až konečně jednoho dne skončilo naivní spiknutí nezdařeným pokusem o propašování jakýchsi věcí přes zeď zajatecké ubikace, po němž musili jsme hanebně utéci před pronásledováním narychlo zalarmovaných hlídek. Než – třebaže skončil celkem velmi brzy – nezůstal můj styk s italskými zajatci bez vlivu na můj duševní obzor. Naopak: prudké dojmy, jež bylo mi při těchto procházkách prožíti, zůstavily hluboké stopy v mé vnitřní formaci. Především můj obzor se podivuhodně rozrostl: Jakoby zázrakem přenesl jsem se daleko za hranice svých školských záležitostí, do prostředí, jež bylo upoutáno zcela rozdílnými životními problémy, než jakými žilo malé provinciální město – do docela jiného světa. A současně zapůsobila na mne i romantika, kterou jsme prožívali ve svém pozvolna se rodícím spiklenectví: V jejím optickém klamu rostly jednotlivé moje činy v neobyčejné patetické gesto, cítil jsem, jak přibývá mi na důležitosti možnostmi, jež spiklenecká romantika rozvírala přede mnou – a z úzkostlivého žáka, jehož první starostí byla ctižádost nejlepšího vysvědčení, proklubával se zvolna mladý muž vždy smělejších a smělejších plánů. Byly to nejkrásnější okamžiky mého života.

O prázdninách 1918, které odvedly mne na čas z Boleslavě, se psychický proces, zahájený v našich stycích se zajatými Italy, jen dovršil. Na všech stranách bylo již cítit znamení blížících se událostí. Řeči, které jsme vedli v nejskrytějším ústraní našich schůzek, prodíraly se čím dál tím otevřeněji na povrch. Naše romantika jako by se měnila podivuhodným vývojem věcí v skutečný život. Vidouce odvahy plný ruch kolem, cítili jsme se již pevnější ve svých krocích kupředu, jež dřív byly zdržovány přece jen ještě zvolna nastupujícími obavami.

Vstupoval jsem do poslední třídy střední školy opravdu ne už jako žák, ale s ctižádostí, která přezírala úplně moje povinnosti školské a hledala si bezděky cesty k jinému uplatnění. Několik kamarádů, s nimiž jsem před prázdninami prožíval romantiku velezrádných styků se zajatými Italy, se se mnou znovu sblížilo. Jestliže už v červnu vydražďovala nás neklidná situace k jakési aktivitě (něco musíme dělat!), rostla nervozita teď dvojnásob. V našich schůzkách ozvalo se slovo „časopis“. Méně odvážní se poněkud báli a ukazovali na všemožné obtíže, jež stavěly se v době válečné v cestu takovému podniku. Ale jiní zatlačovali vší mocí obavy a snažili se zdůvodniti, jak bylo lze nejpevněji, celý pokus: Šlo nám o to zachytiti v této formě kus nové ctižádosti, která se v nás ozývala a jež – při všem svém provincialismu – nechtěla už přece jen býti provinciální. Musili jsme chtě nechtě proraziti jakýsi ventil zvláštní psychické situaci, vytvořivší se v nás v průběhu několika předchozích měsíců.

Někdy v polovině října 1918 vyšlo první číslo Domova. Koncem září ještě zajel jsem do Prahy s jedním kamarádem a obešli jsme tu řadu známých literátů, abychom dostali od nich příspěvky pro nový studentský list. Šli jsme s poctivou naivitou přímo podle školské příručky a navštívili jsme Ignáta Herrmanna, Karla Václava Raise, Antonína Sovu, Aloise Jiráska a nevím koho ještě. Ale nedostali jsme nic – ani na písemné žádosti a nové urgence osobní. A tak číslo, jež zahájilo první ročník našeho časopisu, bylo zabarveno venkoncem lokálně: Profesor Strejček, který kdysi redigoval studentský Ruch a byl tehdy profesorem na boleslavské reálce, napsal nám tam pozdravnou úvahu o studentském časopisu v minulosti a přítomnosti a boleslavský okresní lékař V. Walter – Emil Tréval – nám dal krátkou povídku Vyznavači ohně. Jinak byly v čísle jen příspěvky boleslavských studentů – vesměs kryté pseudonymy – a jediný host: Artuš Černík, tehdy oktaván gymnázia kolínského a první mimoboleslavský předplatitel našeho listu, který zde otiskl patetickou invokaci Echo doby.

Než už v 2. čísle podařilo se nám zachytiti poněkud širší obzor. Vedle dnes zapadlých jmen přihlásil se Jan Watig – Adolf Hoffmeister – a Artuš Černík (Artuš René) přivedl pár jmen z Kolína, z nichž utkvělo mi v paměti dnes už jen jméno Karla Štorcha (Jiřík). Hoffmeister poslal tehdy na naše poměry neobyčejně výbojnou báseň a neváhal v dopise prohlásit, že tak, jak vypadá Domov, si studentský časopis nepředstavuje. Ale nevadilo nám to: ani my jsme si ho nechtěli představovati tak, jak vypadal. Přáli jsme si vytvořit něco živějšího. Hlavního však jsme dosáhli: měli jsme styk se světem, dýchali jsme volněji, a ctižádosti, která zhlížela se marnivě v romantice předpřevratových a těsně popřevratových událostí, dostalo se tu konečně východiska k jakés takés budoucnosti. Slyšeli jsme ne bez samolibosti svoje jména zaznívati z mnoha stran a naše jednání nabývalo v našich očích den ze dne opravdovější a opravdovější závažnosti.

VARIACE

Jde vlastně o touž cestu, kterou jsem líčil v předchozím oddílu, ale tentokrát chtěl bych prostou melodii vnějších našich osudů rozvésti novými hlasy z hloubky v plnou šíři vnitřního dějství: uplatnit postřehy, týkající se duchovního života Wolkerova, jeho povahy a jeho tvorby – pokud se mi pevněji vryly v paměť v době našeho přátelství.

Hned na počátku vynořují se mi v mysli dvě epizody z našeho dětství: Když mi bylo osm let, napadlo mi jednou, nedovedl-li bych napsati báseň. Nejdřív jsem se o to pokoušel jen v myšlenkách – sestavoval slova, hledal rýmy a bezděky i jakousi vnitřní melodii verše – pak dostal jsem od otce sešit, který se mi právě nehodil pro školní potřebu, i začal jsem ty věci, jež nosil jsem předtím jen v hlavě, psát. První báseň byla legenda o původu tzv. slziček P. Marie (smolniček), druhá, kterou jsem nedokončil, navazovala, tuším, na pověst o Daliborovi z Kozojed, jež mne tehdy upoutala, protože jsem se začínal učit houslím. – Wolker začal snad ještě dříve, ale přibližně asi v témže věku: Byla to náhoda, která dala podnět jeho první básničce: Cosi provedl a za trest musil státi v koutě u okna. Venku se chumelilo a Jiří pocítil pojednou jakési dojetí, jež začalo zvolna krystalizovat v básničku o chumelenici.

Bylo by jistě možno leccos vyvodit z těchto náhodných začátků, jež ve své dětské instinktivnosti prozrazovaly mnoho z duševního utváření jak mého, tak Wolkerova: Na jedné straně romantik, zapřádající se v plynoucí kouzla snů a legend, na druhé straně romantik, jehož píseň vzniká z dojetí vzdoru. Ale považuji sám tuto zmínku jen za jakousi poznámku, která nechce nikterak zatěžovati mého dalšího líčení. Snad byly to přece jen náhody, které působily na vznik prvních veršů Wolkerových i mých.

Vážnější interes o literaturu začal u nás vlastně dosti pozdě. Já sám vyšel jsem z otcovy knihovny. A nebyla to vůbec krásná literatura, u níž jsem zakotvil prvním svým zájmem, nýbrž historie. Už jako hoch v páté třídě obecné školy zhltal jsem nejen všechny běžné příručky dějepisu, které byly mezi otcovými knihami, ale znal jsem i větší dějepisné práce, které jsem tu nalezl – Šemberovými dějinami středověku počínaje až po veliké a pro mne ovšem tehdy nestravitelné Práškovy Dějiny starověkých národů východních. – Můj výběr literatury řídil se pak bezděky historií, kterou jsem prošel. Nebyl jsem soustředěn do určité doby, nýbrž bloudil jsem neklidně širokým prostorem časovým, zachytávaje se tu toho, tu zase onoho jména, jež znal jsem z literárně či kulturně historických příruček a dějin otcovy knihovny. Je jistě příznačné, že moje první samostatné nákupy knižní, k nimž dostal jsem se někdy v kvartě a v kvintě, zabraly se do svazečků Světové knihovny: Nebylo to rozhodně jen pro jejich láci, nýbrž především proto, že tyto drobné načervenalé knížky vyhovovaly zvláštnímu utváření mého zájmu.

Ale i v mé vlastní tvorbě (pokud lze toho slova užíti o verších psaných mezi 14.–18. rokem) projevily se reflexy mých zvláštních sklonů, vypěstovaných otcovou knihovnou. Dlouho byla to tříšť všech možných ohlasů, počínaje Hálkem až po Vrchlického a jeho francouzské překlady. A když konečně začala se tato směs jakž takž krystalizovat, ovládli její kontury dva příznační „obnovitelé starých obrazů“ – Machar a Zeyer. Prvému podlehl jsem v několika básních, z nichž Themistokles v Olympii dostal se ještě do 1. čísla Ruchu – ve stylu Zeyerově napsal jsem dokonce celý epos Cesta Brahmadatova, jež jsem zadal – bez úspěchu ovšem – r. 1918 do Zeyerova fondu.

Někdy na rozhraní septimy a oktávy dostal jsem se – přes Machara a Zeyera – do přitažlivého okruhu tzv. české dekadence. V mých verších začaly pronikati ohlasy z různých stran: tu z francouzských překladů Jaroslava Vrchlického a Emanuela z Lešehradu, tu z Oscara Wildea, z Baudelaira, tu opět z českých autorů: Sovy, Hlaváčka, Dyka a z posledních veršů stárnoucí Moderní revue. Vposlouchával jsem se vždy dychtivěji v tyto vynořující se hovory, těkal jsem od jednoho k druhému, přecházel jsem svým zájmem a svými zálibami. Bohužel nedovedl jsem utkvěti nikde pevněji a trpěl jsem skoro svou neurčitostí.

A právě v této době setkal jsem se ve svém vnitřním vývoji s Wolkerem. Jak k tomuto setkání došlo, pověděl jsem stručně už shora. Zbývá říci, co mi Wolker v této době přinesl. Byl rozhodně vyzrálejší svou knižní kulturou než já. A hlavně: byl ucelenější. Netrpěl oním historizujícím zatížením, které rozptylovalo moji pozornost na všechny strany. Jeho obzor byl znatelně menší než u mne, nezabíhal než zcela výjimečně do hlubší minulosti, maje pro odlehlejší zjevy, které mne stále vábily, leda letmý pohled kulturního člověka. Zato byl ve svém vnitřním zájmu jaksi organičtější. A znal líp: Dovedl vychutnávati jednotlivé autory až do podrobností. Vzpomínám si, jak často citovával zpaměti úryvky ze svých zamilovaných poetů: Znal nejen české citáty, ale i citáty cizí. Při našich „besedách na slamníku“, o nichž byla svrchu řeč, vykládával nám dlouze a ne nezajímavě například o Edgaru Alanu Poeovi, doprovázeje svoje výklady zajímavými slovními citáty z Havrana. Kusy Oscara Wildea znal – většinou ovšem v českém překladu Ant. Klášterského (Balada ze žaláře v Readingu) – Baudelaira, Verlaina aj.

Intenzivnější prožívání literárních zjevů, s nimiž Wolker přišel do styku, mělo ovšem vliv také na jeho tvorbu. I zde bylo znát určitou jednotnost a ucelenost jeho literárního zájmu: Jeho básně byly stylově úplně homogenní, nebylo v nich oněch experimentujících výkyvů věčného hledání, kterými trpěly moje současné pokusy – jeho základní orientace byla pevná, třebaže ani on nepovznesl se dosud zdaleka k nějakému osobitějšímu stylovému výrazu. – Řekl jsem již shora, že tato pevná ztvárněnost mi do jisté míry imponovala. I na mne zapůsobil v době, kdy jsem se seznámil s Wolkerem, přitažlivý tvar baudelairovských básní v próze. Napsal jsem řadu drobných pieç tohoto druhu, jež jsem později shrnul v drobný svazeček nadepsaný Otroci. Wolker při této práci znamenal pro mne jakousi ponderaci, která nedovolila mi tak lehko opustit zvolený útvar a pomáhala mi ustálit se pevněji v daném výrazovém rámci. Byla to do jisté míry konkurence, která nutila mne k zintenzivnění práce.

Pobytem v Praze, kam jsme se oba dostali na sklonku roku devatenáctého, nastal značný obrat v našem duchovém vývoji. Nelze říci, že bychom se byli dostali do Prahy úplně nepřipraveni. Naopak: moje styky s pražskou literární mládeží v Ruchu, o kterých jsem se zmínil shora, dávaly mi už dávno před mým příchodem do hlavního města tušiti existenci jiných literárních směrů a možností, než byly ty, s nimiž jsem dosud byl počítal. A také Jiří dostával se už v této době z ovzduší výhradného vlivu tzv. dekadentního básnictví, přimykaje se vždy úže a úže k vábivému příkladu melodického a okouzlujícího lyrismu naturistů. Už o prázdninách 1919 vystoupil jsem v Cestě, jež byla považována tehdy za jakýsi avantgardní orgán, básničkou, která lišila se svým utvářením velmi zřetelně od celé mé dosavadní tvorby, stojící dotud pod silným vlivem poezie let devadesátých. A snad současně s mým Člověkem psal i Wolker svého Bílého koně, své Horské růže, svou Štafetu – a jak se jmenují všechny ty zjasněné verše, jež tvoří v posledním vydání jeho díla prvý oddíl básní. Alespoň se pamatuji, že po prázdninách, když jsem jej navštívil v bytě u Borůvků, četl mi je jako poslední ukázky své tvorby. – Oba dva konečně – Jiří i já – pokoušeli jsme se v této době proniknouti do Června, který znamenal jakousi první bránu současného uměleckého nástupu.

Přesto však Praha, do níž jsme na podzim 1919 vpadli, zapůsobila jak na Wolkera, tak na mne velmi intenzivním dojmem. Vylíčil jsem shora, jaký zmatek vyvolalo ve mně nové prostředí, do kterého jsem zapadl v Unionce. To nebyl jen proces pouhého odvenkovštění, co jsem prožíval v nové své společnosti, to byl prudký vír, který se dotýkal přímo kořenů mého duchovního charakteru. Sotva jsem s námahou byl urovnal svoje porůznu sesbírané literární zkušenosti aspoň v jakýs takýs celek – zadul mi do tváře prudký proud bouřlivých diskusí a debat, při nichž dobrá polovina jmen a prací, kritizovaných či prodebatovávaných mým okolím, zůstávala pro mne prázdným zvukem, vzbouzejícím jen zbytečnou úzkost před prozrazením neobratného a neinformovaného venkovanství. Začal jsem překotně doplňovati své vědomosti. Četl jsem rychle, bez výběru, nechávaje se slepě nésti hovory, které jsem právě slyšel.

I Jiří zakolísal zřejmě, když se ocitl mezi pravou mládeží Unionky. Nejsa zúčastněn tak bezprostředně na sporech a debatách našich kavárenských stolků a flámů, nepodlehl ovšem také tak úplně zmatku, v němž jsem se ocitl já. Ale vzpomínám si bezděky znovu na onu poslední návštěvu Wolkerovu v Unionce před Vánoci 1919, o níž jsem se zmínil svrchu a při níž objevil se Jiří mezi námi se svou matkou: Připadlo mi tehdy, jako by v této konfrontaci hledal uklidnění vlastního svědomí, znervóznělého prudkými popudy, kterými naň ovzduší Unionky zaútočilo, a jako by v matce, kterou přiváděl s sebou, spatřoval určitou vnitřní posilu proti zmatku bouřných a neklidných diskusí, jež ho obklopovaly i za úplného mlčení nás všech.

Vlastní vyrovnání Wolkerovo s novým ovzduším bylo daleko pomalejší a nesnadnější než u mne nebo u jiných, kteří se spolu s námi dostali do kavárenské společnosti Unionky a prožili tu svůj vnitřní přerod. Já jsem se přizpůsobil celkem snadno, jsa připraven jednak základními dispozicemi svého zájmu, který dovedl se poměrně lehko přenášeti z ovzduší do ovzduší, jednak zvláštním psychickým rozpoložením, v němž jsem se právě v té době nalézal a o kterém jsem se zmínil v předchozím vyprávění. Už v polovině října – necelý týden po svém příchodu do Prahy, pustil jsem se do překládání politických článků z anarchistického týdeníku Le Reveil, který mi půjčil J. Kamenický, jeden z účastníků našich kavárenských seancí. V téže době upozornil mne Černík na Duhamelovy Compagnous“ Koupil jsem si je, ač stály tehdy horentní sumu peněz, a začal jsem zase překládat. A počátkem listopadu debutoval jsem konečně v Neumannově Červnu, do něhož jsem se tak dlouho marně byl namáhal proniknouti, básničkou Silnice.

Wolker naproti tomu, jak jsem se shora zmínil, ještě někdy v listopadu utrpěl bolestnou porážku při pokusu proniknouti do Neumannovy revue. A také jinak zdálo se, že zůstává poněkud těžkopádným outsiderem, který nemá mnoho smyslu pro dorozumění s námi. Prozradilo se, že nosí mezi svými legitimacemi ještě legitimaci prostějovského Sokola, jíž jsem se svrchu dotkl a která byla v našich očích vysvědčením krajního maloměšťáctví. V nějakém hovoru narazil pak Jiří i na Volnou myšlenku, v níž jsme sice také spatřovali instinktivně cosi buržoazního, ale která přeci jen zase tvořila pro nás jako hráz proti klerikalismu a náboženským „přežitkům“ vůbec jakýsi první stupeň k dokonalejšímu světu komunistické anarchie – a vyjádřil se prý velmi opovržlivě o tomto sdružení, zdůrazňuje otevřeně svoji katolicitu. A to byla věc skoro ještě nebezpečnější, protože prozrazovala jakési dosud neutlumené sklony k aristokratickému estétství let devadesátých, které jsme dokonale už byli ztratili.

Přiznám se, že i mně ty věci poněkud vadily. Připadalo mi dokonce, že Jiří proto se vzdaluje naší společnosti (jak jsem se shora zmínil, nevyhledával Wolker Unionky příliš často), protože nedovede se dosti dobře vyrovnati s jejím myšlenkovým životem. A to bylo velmi bolestné pomyšlení – tím víc, že jsem v Jiřím od počátku viděl svého přítele.

Na druhé straně však vynucovala si rezervovanost, kterou zachovával Wolker proti překotnému myšlenkovému chvatu unionského prostředí, u mne přeci jen určitý přátelský respekt. Cítil jsem v ní jakousi oporu vlastních svých pochyb, jež ozývaly se ve mně občas jako reakce na fanatickou jednostrannost, uplatňující se v naší společnosti. Viděl jsem, že nejsem sám ve svém myšlení, a hovory s Wolkerem utvrzovaly mne jen v tomto – zpočátku nesmělém, pak rostoucím – odporu proti myšlenkovému víru, zachvátivšímu prudkými dojmy mladistvou duši. Můj respekt k Jiřímu dokonce rostl – tím více, čím víc jsem se přesvědčoval, že jeho postoj není diktován prostou opatrnickostí, nýbrž skutečnou opravdovostí jeho vnitřního života, jež nedovedla prostě přejímat, čeho sama byla nepronikla určitými zkušenostmi.

A zde začíná onen vliv Wolkerův na mne, o kterém jsem se zmínil shora a který působil velmi hluboce na můj další vývoj. Myšlenková gravitace Jiřího přivodila, řekl bych, určitý gravitační přesun i ve mně. Moje myšlenky začaly se zvolna vybavovati z prudce se točícího kruhu našich hovorů a diskusí. Dovedl jsem se postavit kriticky k mladému buřičství a prudkému fanatismu, který mne obklopoval. Naučil jsem se rozsuzovati soudy, pronášené apodiktickým tónem, který neznal odmluvy. Naučil jsem se odhadovat přesněji i myšlenkovou závažnost jednotlivých tezí, které mne dříve ohromovaly svou novostí. Nabýval jsem krátce rychleji vlastního obsahu. A důsledek toho byl, že začal jsem se zvolna odvraceti i od prostředí, jež zdálo se mi přetím nenahraditelným.

Zatím však, co já jsem prodělával tento v jistém smyslu retrográdní vývoj – šel Jiří opačným směrem, přibližuje se čím dále tím více ze své strany mému stanovisku. V době, o níž mluvím, tj. někdy na sklonku roku 1919, měl už za sebou několik debutů v „Cestě“, ale konečně i debut v dlouho marně dobývaném „Červnu“. A tento poslední debut měl nesporně větší význam, než obyčejně při takových debutech bývá, neboť přispívat do „Června“ zavazovalo v té době nejen k určitému uměleckému krédu, ale nepřímo i k určité ideové příslušnosti politické. Třebaže Wolkerův vývoj nebyl ještě zdaleka ukončen a vykrystalizován tak, jako byl vývoj jiných, byl jeho příspěvek přeci jen jasným přiznáním směru, kterým se měl Jiří brát. A to ovšem sbližovalo nás ještě víc.

A JEŠTĚ STARÉ TÉMA

Konečně – potřetí jde vlastně o týž děj. Tentokrát však je vyprávěn jakoby z hasnoucí dálky: ne mnou, ale mrtvým kamarádem.

Vydávám dopisy Wolkerovy ve věrném přetisku, zachovávaje do písmene i jejich zvláštnosti pravopisné, různopsaní apod. Pokud jsem se obsahu jednotlivých listů dotkl ve svém vyprávění, odkazuji čtenáře mlčky k příslušným místům svého textu. Jinak přičinil jsem na konci každého dopisu alespoň nejstručnější vysvětlivky.

1.

Pohlednice ze 4/8 1920

Milý příteli!

Trávím poslední dny svých prázdnin ve svatých lesích. Potom zase město a město. Děkuji Ti za lístek. Skutečně prchl jsem z Prahy 15. června – tak rychle a podivně, že jsem si ani index nedal odtestovat. Bylo mi tam poslední dobu nesnesitelně. Napiš mi více do Prostějova. Sám budu též psát.

S „expresionistickým“ pozdravem

Jiří Wolker.

2.

Dopis s datem: V Prostějově 10/8 1920

Milý příteli!

Děkuji Ti za dopis. Těší mě, že Ty jediný z mých pražských přátel jsi si na mě vzpomněl a napsal mi něco o společné věci. Jsem zde jak ve Vystrkově, – nic nemá síly sem doletět, – žiji den ode dne pomalejším tempem. Sem tam něco píši; většinou básně. Na prózu jsem příliš roztříštěný a nedovedl bych ji vnitřně harmonizovat.

V posledním čísle Kmene měl jsem, jak už asi víš, 4 básničky. Báseň Píšova se mi líbila a přál bych si seznámit se s ním. Je z Prahy či z venkova? Napiš mi o něm víc. Co se týče adresy M. Jirky, jest: M. J. Choryň u Val. Meziříčí. Poslal mi svoji knížku Cesta. Mám dojem silnice, hodně široké, pohodlné a uválené a hlavně hodně zaprášené. Dostal-li jsi ji do rukou, napiš mi o ní svůj úsudek. Četl jsem Tvoji polemiku proti Hoffmanovu nacionalismu v Kmenu. Pokud těm věcem rozumím, je dobrá.

Na Sv. Kopečku (mám tam babičku ve vilce u lesa) jsem četl Hasencleverova Sohna a přelistoval jsem tam v Maxu Schneiderovi. Goll, o kterém mi píšeš, – jistě by mě nesmírně zajímal. Žel, – nikdo nejede teď do Prahy, a proto se v brzké době k tomu nedostanu. Naši knihkupci, – objednají-li něco, – tak jim to trvá v nejlepším případě měsíc, než to dojde. A já nemám trpělivosti, abych tak dlouho na to čekal. Tvůj překlad bych si rád přečetl. Přeložil jsem též z G. Kölwelovy knížky Gesänge gegen den Tod několik básniček. (Vyšlo to v knihovně Den jüngste Tag.) Jsou tam některá dobrá čísla, ale mnoho koketérie bez vnitřní nutnosti. Oči básníkovy jsou nové, ale duše jeho je pouze tak moderní, jako klobouky se širokou střechou.

Velmi rád bych se dověděl něco o Orfeovi. Nevím ani, vyšel-li čili nic. Černík mi slíbil, že pošle mi první číslo – vyjde-li. Ale neposlal ničeho, – a proto také nic nevím. Napiš mi, prosím, o tom, – a můžeš-li mi poslat první číslo, – tak mi jej pošli, – já ti poštou pošlu peníze. Mám tu několik příspěvků, které bych tam strčil, – ač obstojí-li před melancholickým úsměvem p. Vaňka, Teigeho atd. Jsem vůbec velmi zvědav na tento časopis a ještě více na jeho vedení.

Poslední dobou mám mnoho co dělat se sebou. Zdá se mi, že prošel jsem už všemi cestami a že začínám už jít bez mapy, na vlastní risiko. A ty první kroky jsou tuze bolavé a ostýchavé. Pomýšlím pomalu na sbírku; nevím však, najdu-li nakladatele.

Jinak trochu učím se římské právo, – hádám se o politiku (následkem toho opustilo mě 70 % mých „přátel“) a ve volných chvílích brnkám na klavír, dívaje se místo do not otevřeným oknem na hlučící, křičící a zpívající ulici.

Tvůj Jiří Wolker

Kniha Maxe Schneidera, o níž byla řeč v listině, byla Der Expressionismus im Drama. Goll, o kterém se Wolker zmiňuje, byl Der neue Orpheus, kterého jsem později vydal knižně u A. Srdce v Praze.

3.

Dopis s datem: V Prostějově 14/12 1920

Milý příteli!

Děkuji Ti za milý Tvůj dopis. Těší mě tu jako zprávy z dalekého světa. Posílám Ti slíbenou aktovku. Odpusť, že později, než jsem slíbil, ale přijel jsem domů tak nemocen, že jsem musel skoro celý týden ležet a ani dnes mi není dobře.

Aktovka je psaná, – jak sám poznáš, – pod vlivem toho. Psal jsem ji předevčírem celou noc. Nevím, není-li na Den příliš dlouhá, ale tuším, že jste se cosi zmiňovali o vánočním dvojčísle. Rozhodně bych nechtěl, aby byla roztržena a vyšla v pokračováních. Kdyby tak muselo být, – tak raději ji netiskni. Rovněž by mi bylo nemilé, kdyby byla vysázena nějakým hanebným petitem, v němž nadělá tiskař více chyb než slov.

Hned jak ji přečteš, – napiš mi, Zdenku, – prosím Tě, – jak se Ti líbí a jak s ní naložíš. Jsem velmi zvědav. Víš, – je to můj první dramatický pokus. Nemohu se o něm vyslovit. Psal jsem ho v horečce a jenom kvůli Tobě, aby jsi mohl na Vánoce domů. Když jsem ty první dny nemohl psát, – tak mi bylo ještě hůře, když jsem si pomyslil, že snad někde na mě hubujete, že nedržím slovo.

Dnes je úterý, ale nedělní číslo Dne jsem dosud nedostal. Kmen i Červen přišly, – děkuji Ti. Otiskneš-li ve vánočním čísle tu aktovku, – pošli mi, prosím mimo obligátního výtisku též autorský. A potom i peníze! Jsme na tom hrozně bledě, – nemám tu vůbec žádných příjmů, a našim říci nemohu. Maminka sama nemá, a s tatínkem jsme v takovém zvláštním stavu, že dělá mi hroznou bolest prosit jej o něco. On by dal, ale s takovým gestem, že bych se musel stydět. V kinu tu hrát nemohu. Vyndali mě odtamtud, že jsem bolševik. Tak, prosím Tě, – vyměř mi brzy můj spravedlivý příděl (ovšem dáš-li to do vánočního čísla) a dej ho poslat, co nejdřív!

Jinak tady žiji docela sám. Musím se učit, protože v únoru mám státnici, ale nemohu se do těch práv dostat. Zvláště teď, kdy mi pořád bolí hlava a nespím celé noci. Přesto ale je to štěstí, že jsem doma. Přejde to, co nevidět, a pak bude zase dobře.

Pozdravuj všechny známé, Jirku, Píšu, Beráka a Weila, a napiš! –

Tvůj Jiří

P. S. Prosím – přehlédni kartáčovaný výtisk té mé věci. Mrzelo by mě, kdyby ji tiskaři příliš zohavili. A rukopis mi pošli, popřípadě uschovej!

J.

S dopisem byla současně poslána aktovka Nemocnice, jež pak vyšla ve vánočním dvojčísle Dne – jak o tom svrchu byla řeč.

4.

Dopis s datem: V Prostějově 27/12 1920

Milý Zdenku, –

tolik dní již chystám se Ti psát, – a nikdy k tomu nemohu se dostat. A celý můj život zde je takový. Přemílám si v ústech horká slova, která nemohu vyslovit.

Předně děkuji Ti za Tvůj dopis. Potěšil mě velice. Víš, – až zde teprve chápu, co mi bylo uměl. pražské prostředí, přátelé a hlavně Ty. Příliš jsem se tady odcizil všem. Nemám tu přátel, mimo několika řídkých výjimek. A nezůstává na tom, téměř všichni bývalí moji známí chovají se ke mně urážlivě, provokují mě na každém místě, – protože jsem – „bolševik“.

Ač jsem psal do administrace Dne, – neposlali mi dosud žádného výtisku od té doby, co jsem z Prahy pryč. Berák mi psal, že prý mám v nějakém čísle básničku. Proboha, snad to není ta Vzdálená milá, co jsem dal Rutteovi a kterou už jednou jste rozmetali! Bylo by mi to velice nepříjemné. Napiš mi, prosím, – co a jak je v tom čísle, tuším 22 (Němec prý tam má posměšnou básničku na Suka), – a můžeš-li, tak mi ono (22) číslo pošli, poněvadž od administrace bych je sotva už dostal.

Děkuji Ti, že mi chceš vydat knížku v Úrodě. Ptáš se na věc, čas a podmínky. Ale já nemám vůbec nic hotového; kdyby aspoň Vrba, kterému jsem poslal svou první knihu veršů, mi odpověděl, – ale on doposud mi svého rozhodnutí nenapsal, a tak jsem co do oněch básniček stále na jednu stranu vázán. Ale, – byl-li bys s tím srozuměn – chci se pustiti s pomocí boží ještě do dvou aktovek a potom bych v Úrodě současně s Nemocnicí vydal Tři aktovky. Ovšem, kdy bych ti práci mohl hotovou odevzdati, nemohu přesně určiti, poněvadž sakramentská státnice (v únoru!?†) zadrhla se mi veletěsně kolem krku. Ale do dubna by to přeci jen mohlo být.

Do Orfea nemohu poslati próz, poněvadž jich nemám. Ale u Vladyky leží mi 2 básničky, které jsou dle mého úsudku dosti dobré. Třetí posílám v dopise Tobě, poněvadž nemám adresy na redakci Orfea (Jirko si 1. číslo vypůjčil a ještě je nevrátil.).

Pro Den získávám 1) odběratele, 2) spolupracovníky. Prof. Kamenář je velmi ochoten přeložit něco z Sturm und Drang periody Schillerovy, ale chce vědět určitě, kterou báseň chceme. Napiš mi co nejspíš o tom. Popřípadě poraď, co by bylo ještě záhodno z němčiny přeložit. V něm bychom našli velmi poctivého tlumočníka, zvláště na starší, klasické věci.

Dále: prosba. Napiš laskavě do Dne, ať mi pošlou honorář za Nemocnici. Jsem ve velké finanční mizérii. Tatínek je v domnění, že když jsem doma, nepotřebuji vůbec peněz a já mu o ně říkat nemohu, poněvadž jsme si tak bolestně cizí. A maminka, chudera, peněz nemá. Nemyslíš, že dnešní doba stojí jen na matkách a synech?

Děkuji Ti ještě za poctivá slova o mé Nemocnici. Ve většině se s Tebou shoduji. Jako divadelní hru jsem ji pojal jedině kvůli poslednímu, na optickém vidu založeném obrazu: Jinak chtěl jsem říci: Není smrti! A to není drama – to je velká plocha bez konce, v níž hory a doliny se srovnávají.

Tvůj Jiří

P. S. Tu pěknou adresu jsem bať nepsal já, ale tatínek.

Na vysvětlenou podotýkám, že Úroda byla edice, proponovaná jako podnik literárního odboru Uměleckého klubu při Orfeu, resp. Dni. Prof. Kamenář, o němž je v listě řeč, byl vedle prof. Dokoupila z nejoblíbenějších učitelů Wolkerových na gymnáziu. Překládal, jak známo, hojně z Goetha a Schillera. K myšlence požádati jej o překlad z mladšího Schillera vedly nás odkazy německých expresionistických teoretiků, nalézajících v něm jakýsi prototyp soudobého expresionismu.

5.

Dopis s datem: V Prostějově 17/3 1921

Milý Zdenku,

děkuji Ti za dopis a vidíš, – odpisuji Ti, sotvaže jsem ho obdržel. Neboť mám teď mnoho času, tolik, že ani nevím, kam s ním.

Jsou poslední dobou překrásné dny. Dělá mi to velice dobře. Courám se po celý den po venku; většinou sám.

Když jste jeli kolem Sv. Kopečka, – tak jste naši vilu museli vidět. Jen mít pozornější oči! Je zakrytá trochu lesem a třemi košatými lípami, které stojí před ní.

Také vyšlo

Jiří Klobouk / 5POVÍDEK / ISBN 978-80-7487-131-3 / Rok vydání 2015 / Počet stran 160 / Formát 125x190 mm / Vazba brož. / Cena 179 Kč

Jiří Klobouk odešel do zahraničí v roce 1968 a posledních jedenáct let žije v New Yorku. Ze své mnohovrstevné tvorby, vydávané jak v USA, tak v České republice, vybral pět povídek, které mají společného jmenovatele – jsou posazeny do severoamerického prostředí. Vykazují rovněž autorovo osvojení formy dramatu, jak potvrzuje hned úvodní povídka Převážně Beethoven, pojednávající o uprchlých vězních a o tom, co je čeká na svobodě. I v Obleženém městě se jedná o navýsost dramatickou situaci, jak napovídá už název povídky. Zkrátka od povídky k povídce nás autorova tvorba nenechá v klidu a potvrzuje, že česká literatura má v Jiřím Kloboukovi jednoho z nejzajímavějších tvůrců povídkového žánru.

Jan Najser / PŘÍBĚHY ŽIVOTA V ZEMŘELÉM ČASE / ISBN 978-80-7487-104-7 / Rok vydání 2014 / Počet stran 144 / Formát 125x190 mm / Vazba váz. / Cena 199 Kč

Třináct autobiografických povídek z pera autora léta žijícího v Kanadě zachycuje různé momenty jeho života v české realitě od konce druhé světové války do prvé poloviny 80. let minulého století. Příběhy jsou výpovědi o událostech všedního života, o tom, jak hrubý tlak společenské nesvobody drtivě zasahoval do nejrůznějších sfér života obyčejného člověka, a tím také do úsilí jednotlivce přežít mizérii totality, pokud možno, morálně nepoškozen.

Miroslav Fišmeister / ENTASIS / ISBN 978-80-7487-091-7 / Rok vydání 2014 / Počet stran 108 / Formát 118x164 / Vazba brož. / Cena 150 Kč

Jubilejní desátá básnická sbírka brněnského autora, jednoho z nejvýznamnějších hlasů generace narozené v 70. letech minulého století, je možná více experimentální než Dvojí dech, knížka devátá. Stále si však ponechává rysy hravosti, plachosti, niternosti – a taky onen úhel vidění světa očima dětí. Střídmě do něj zapojuje i angličtinu: Anyone for tenis? / Já dnes ne: síť / je příliš blízko.

Viktor Labský / DRAKKAR / ISBN 978-80-7487-009-5 / Počet stran 172 / Formát 125 x 190 / Vazba váz. / Cena 220 Kč

Dobrodružná novela pro mládež. Hlavními hrdiny jsou dva čtrnáctiletí vikingští hoši, jeden svobodný a druhý otrok. Navzdory zákazu jdou lovit ryby daleko do hor. Když se příští den vrátí, zjistí, že jejich osada byla vyvražděna. Zdá se, že i oni sami jsou tak odsouzeni k záhubě, neboť jsou bez prostředků a blíží se severská zima. Doprovodné kresby Petra Horáčka navazují na burianovskou tradici české knižní ilustrace.

Štěpán Příkazský / AMERIKÁN Z LUŽIC / ISBN 978-80-7487-007-1 / Počet stran 224 / Formát 125 x 190 / Vazba váz. / Cena 299 Kč

Vzpomínková kniha „posledního slováckého gajdoše“, jak byl Štěpán Příkazský (1902–1993), výrazná osobnost Podluží, často titulován, přináší jeho slovy vyprávěný příběh šohaje, kterého nešťastná láska vyštvala do Argentiny. Tam poznává legendární cestovatelskou dvojici Hanzelku a Zikmunda (jejich návštěva mezi krajany v pamětech nemůže chybět). Oba o jeho osudu píší záhy celou jednu kapitolu do svého veleúspěšného opusu Tam za řekou je Argentina. Příkazský nejprve popisuje dvacet let na Podluží, dětství, mládí a jinošství prožité v Lužicích a Mikulčicích, poté nelehký život vystěhovalce na jihoamerickém kontinentě. V knize, jež končí návratem rodiny do Československa v roce 1950, tak zachycuje více než polovinu minulého století.

Jana Tesaříková / LEŤ, VOLAVKO! CHVÍLE S JIŘINOU JIRÁSKOVOU / ISBN 978-80-87631-95-9 / Počet stran 72 / Formát 115x195 / Vazba brož. / Cena 159 Kč

Vznik citové vazby mezi dvěma ženami, kterým osud dopřál strávit spolu jen několik dní. Vývoj vzájemné důvěry a odhalování vnitřních já. Autorka zachycuje nesmazatelné okamžiky s velkou českou herečkou a ukazuje ji v roli napsané životem. Přesto, že její tělo bylo sužováno těžkou chorobou, navrch měla citlivá duše.

Dehningová, Kateřina / PROTI PROUDU ZEMĚKOULE / ISBN 978-80-87631-17-1 / Rok vydání 2012 / Počet stran 240+16 / Formát 125x190 / Vazba váz. / Cena 299 Kč

Cestopis pro celou rodinu. Návštěva všech kontinentů. Známá i méně známá místa zeměkoule. Velkoměsta, města i městečka. Účelné rodinné za poznáním. A daleko více... Doplněno fotografiemi autorky.

Enrique Stanko Vráz / V DÁLAVÁCH SVĚTŮ / ISBN 978-80-87631-38-6 / Rok vydání 2012 / Počet stran 416 / Formát 125x190 / Vazba váz. / Cena 299 Kč

Výbor z cestopisů z pera jednoho z nejvýznamnějších autorů cestopisné literatury vyšel poprvé v roce 1983 v Kanadě u Škvoreckých. Obsahuje čtivé a dnes už polozapomenuté texty z cest autora Afrikou, Amerikou, Borneem, Novou Guineou a Čínou. Doprovázejí je kresby a reprodukce fotografií. Vráz zaujme kromě dobrodružného obsahu i touhou po změně, vytrvalostí, střídmostí, láskou k přírodě a vlasti.

Více na www.carpe.cz

Naše e-knihy je možné zakoupit v aplikaci pro iPad Carpe Diem Online (App Store) a na webové adrese: http//:eshop.carpe.cz

ZDENĚK KALISTA

KAMARÁD WOLKER

K vydání připravil Michal Huvar

Text přepsala Aneta Fedrová

Vydalo nakladatelství Carpe diem

jako svou 320. publikaci

v Brumovicích roku 2015

Vydání první (elektronické)

www.carpe.cz

Naše knihy, e-knihy, videoknihy, CD, DVD si můžete objednat na:

http://eshop.carpe.cz

Knihy pro iPad, doplněné dokumentárními filmy, koncertními záznamy, rozhovory, autorským čtením, záznamy z archivů, speciálními fotogaleriemi a dalším bohatým multimediálním obsahem najdete v App Store v aplikaci CARPE DIEM ONLINE.

ISBN 978-80-7487-113-9 (epub)

ISBN 978-80-7487-114-6 (pdf)

ISBN 978-80-7487-115-3 (mobi)

Table of Contents

O knize

O autorovi

DOPROVODEM

TÉMA

VARIACE

A JEŠTĚ STARÉ TÉMA

Také vyšlo