Copyright © K. Bromberg, 2014

Translation © Jaroslava Novotná, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7462-209-0

ISBN mobi 978-80-7462-231-1

Prolog

Klap. Klap. Klap.

Pronikavá bolest v hlavě rezonuje s nesnesitelnými zvuky útočícími na můj sluch.

Klap. Klap. Klap.

Nepřetržité hučení, bílý šum zarývající se do mozku – a přesto je přízračné ticho. Ticho, až na ty divné rány.

Co to, sakra, je?

Proč je tu takové horko – tak strašné horko, že vidím vzduch chvějící se nad asfaltem – a mně je přitom taková zima?

Kurvafix!

Něco napravo upoutá můj pohled – zkroucený kov, rozervané pneumatiky, cáry plechu – a já nejsem schopen ničeho, jen na to zírám. Becks mě uškrtí, že jsem oddělal káru. Roztrhá mě na cucky, dopadnu jako to moje auto rozházené na trati. Co se, kurva, stalo?

Ten divný pocit dole na páteři.

Zrychlí se mi tep.

Hlavou mi problesknou zmatené představy. Zavřu oči a snažím se zahnat ten dunivý zvuk, to bubnování v mozku. V mozku, který nedokáže polapit chaotický sled myšlenek. Protékají mojí myslí jako písek mezi prsty.

Klap. Klap. Klap.

Otevřu oči a snažím se zjistit, odkud pocházejí ty zatracené zvuky, které jen znásobují bolest…

… pohřbít bolest v rozkoši…

Ta slova se mi mihnou myslí a mě brní hlava, jak se snažím pochopit, co se děje. A najednou ho před sebou uvidím: tmavé vlasy, které by potřebovaly holiče, v ručičkách plastový vrtulník; náplast se Spidermanem kolem ukazováku, který roztáčí setrvačník.

Spiderman. Batman. Superman. Ironman.

„Klap,“ řekne neskonale něžným hlasem.

Proč je to tak strašně nahlas? Zpod hustých řas se na mě dívají veliké oči, průzračně zelené duhovky jako ztělesněná nevinnost. Prsty si pohrávají se setrvačníkem, a když se naše pohledy setkají, pohodí hlavou a upřeně si mě prohlíží.

„Ahoj, ty tam,“ řeknu a prostor mezi námi rezonuje ohlušujícím tichem.

Něco není v pořádku.

Něco, sakra, není v pořádku.

Zase ten strach, je tu zpátky.

Strach z neznámého, záblesky vzpomínek.

Dusím se děsem.

Zelené oči se do mě vpíjejí.

Strach pomalu ustupuje, když se pousměje koutkem ukoptěných úst a na tváři se mu udělá dolíček.

„Nesmím mluvit s cizími lidmi,“ řekne a trochu narovná záda, tváří se jako velký kluk, jakým by chtěl být.

„To je správné. To tě naučila maminka?“

Odkud já ho znám?

Jen pokrčí rameny. Důkladně si mě prohlíží a pak se mi znovu zadívá do očí. Lehce cukne víčky, když zaznamená něco za mými zády, ale z nějakého pitomého důvodu z něj nedokážu spustit pohled, nedokážu se přinutit, abych se ohlédl za sebe. A není to jen kvůli tomu, že je to snad nejkouzelnější dítě, jaké jsem kdy viděl… Ne, je to, jako kdyby mě tím pohledem spoutal, a já se tomu nedokážu ubránit.

Na čele mu vyskočí drobná vráska. Sklopí víčka a ukazuje mi další náplast se superhrdinou na velkém šrámu na koleni.

Spiderman. Batman. Superman. Ironman.

Ticho! Do prdele, ticho! Mám chuť zařvat na démony v mé hlavě. Nemají právo tu být… Nemají právo se rojit kolem toho rozkošného chlapečka, a přesto kolem něj zběsile víří jako na kolotoči. Teď právě bych se měl ve svém voze řítit po závodní dráze. A já se teď chystám vykročit k přeludnému obrazu malého kluka, zatímco bych se měl připravit na sprďáka od Beckse. Když vidím své auto, určitě zaslouženého.

Přesto nedokážu odolat.

Udělám ještě jeden krok, pomalu a rozvážně, tak jak přistupuji k našim klukům na baráku.

Kluci.

Rylee.

Musím ji vidět.

Už nikdy nechci být sám.

Musím ji cítit, znovu se jí dotknout.

Necítím nic než nekonečný chaos. A přesto dělám další krok skrz mlhu k tomu nečekanému paprsku světla.

Buď mojí jiskrou.

„To asi musí bolet, to koleno…“

Nasupeně si odfrkne. Kouzelné dítě. Tváří se tak vážně, pihovatý nosík ohrnutý vzhůru, dívá se na mě, jako by mi něco nedocházelo.

„To jsem rád, že to vím!“

Ten má ale pěkně proříznutou pusu. To se mi líbí. V duchu se usmívám a on se mi znovu koukne přes rameno, už potřetí. Chci se ohlédnout, na co se to kouká, a jeho hlas mě zarazí. „Není ti nic?“

Ech? „Co tím myslíš?“

„Není ti nic?“ zeptá se znovu. „Vypadáš nějak rozbitej.“

„O čem to mluvíš?“ Vykročím k němu. Tváří se vážně a prstem s náplastí otáčí vrtulí své hračky. Klap. Klap. Klap. Začíná mě to rozčilovat.

Znovu mě zamrazí dole v páteři. Obhlížím svoji závodní kombinézu a vidím, že s ní nic není, poplácávám se rukama po těle, abych se ujistil, že jsem v pořádku. „Nic mi není, kámo. Vidíš? Nic se mi nestalo.“ Oddechnu si. Ten hajzlík mě na chvíli vyděsil.

„Blbost,“ řekne a protočí panenky, pak mi ukáže přes rameno. „Hele. Jsi rozbitej.“

Obrátím se, tváří se tak klidně, je to tak matoucí. Ohlédnu se za sebe.

Srdce se mi zastaví.

Zatají se mi dech.

Klap.

Strnu.

Klap.

Zděšeně zamrkám, snažím se rozehnat výjev před sebou. Ale obraz stále prostupuje vazkou mlhou.

Spiderman. Batman. Superman. Ironman.

Kurva. Ne. Ne. Ne. Ne.

„Vidíš?“ řekne ten andělský hlásek vedle mě. „Já ti to říkal.“

Ne. Ne. Ne. Ne.

Z plic mi konečně vyrazí vzduch. Donutím se polknout. Jako bych měl v krku smirkový papír.

Vím, že je to skutečné – ten chaotický výjev před mýma očima – ale jak je to možné? Jak to, že jsem tady i tam?

Klap. Klap. Klap.

Zkusím se pohnout. Chci se rozběhnout. Upoutat jejich pozornost a říct jim, že jsem tady – že jsem v pořádku – ale nohy neposlouchají příkazy šílejícího mozku.

Ne. Nejsem tam. Jsem přece tady. Vím, že jsem v pořádku – vím, že jsem naživu – protože cítím, jak se mi svírá hruď, když udělám krok, abych se podíval zblízka.

Polije mě hrůza, protože to, co vidím… to prostě není možné…

Spiderman. Batman. Superman. Ironman.

Zkoprnělý hrůzou poslouchám vrnění řezáku, když posádka sanitky rozřezává jezdeckou přilbu. V okamžiku, kdy se přilba rozpůlí, mám pocit, že mi exploduje hlava. Svezu se na kolena, bolest je tak šílená, že se zmůžu jen na to, abych zvedl ruce a chytil se za hlavu, aby mi neupadla. Ale musím se dívat. Musím vidět, kdo je v mém voze. Ale nejde to. Bolí to, strašně to bolí.

… jestlipak člověk cítí bolest, když umře…

Trhnu sebou, když ucítím na rameni jeho ruku… ale v okamžiku, kdy se toho místa dotkne, bolest přestane existovat.

„Co to…“ Vím, že se musím podívat. Musím vidět, kdo je v tom autě, ačkoliv pravdu už znám. Úlomky vzpomínek probleskují myslí jako střípky rozbitého zrcadla v tom zaplivaném baru.

Mrazivá hrůza mi prostupuje páteří, svírá mě a rezonuje celým tělem. Nejde to. Nedokážu zvednout zrak. Čeho se bojíš, Donavane? Místo toho otočím hlavu vpravo, dívám se mu do očí a vidím v nich nečekaný klid uprostřed bouře. „To je…? To jsem…?“ zeptám se kluka a dech se mi zadrhne v hrdle, můj hlas je rukojmím úzkosti.

Jenom se dívá – ty křišťálové oči, zasmušilá tvářička, našpulené rtíky, nos pokropený pihami – a pak mi stiskne rameno. „Co myslíš?“

Nejradši bych s ním zatřásl a dostal z něj odpověď, ale vím, že to neudělám. Nemůžu. Stojí vedle mě uprostřed té neskutečné vřavy a já nikdy necítil takový mír a zároveň tak děsný strach.

Odtrhnu oči od jeho vážné tváře a znovu pohlédnu na scénu před sebou. Jako bych se ocitl v kaleidoskopu rozpolcených obrázků. Zahlédnu tvář na nosítkách. Do hajzlu, vždyť to je moje tvář.

Srdce mi vynechá. Zastaví se. Umírá.

Spiderman.

Sinavá pleť. Zavřená víčka jsou napuchlá, tvář samá modřina. Bledé bezvládné rty.

Batman.

Konec, život vyprchává, a přesto se má duše drží ze všech sil.

Superman.

„Ne!“ vykřiknu. Hrudí mi projede bolest, ale hlas mi selže a z úst vychází jen chroptění. Nikdo mě neslyší. Nikdo na můj křik nereaguje – ani mé vlastní tělo, ani lékaři kolem něj.

Ironman.

Vidím, jak se tělo na nosítkách – moje tělo – trhaně pohybuje, když si na ně kdosi klekne a začne mi stlačovat hrudník. Kolem krku mi dají límec. Nadzvednou víčka a zkontrolují zornice.

Klap.

Starostlivé tváře. Malomyslné výrazy. Rutinní pohyby.

Klap.

„Ne!“ křičím znovu a panika už zachvátila všechny buňky mého těla. „Ne! Já jsem tady! Jsem ještě tady! Nic se mnou není.“

Klap.

Slzy na tvářích. V očích poslední zbytky zmírající naděje.

Život ze mě vyprchává.

Dívám se na ruku bezvládně se houpající pod nosítky – jediná kapka krve pomalu putuje k bříšku prstu a při dalším prudkém stlačení hrudníku se odlepí a dopadne na zem. Zaměřím se na rudou stužku krve, nedokážu zvednout zrak zpátky ke své tváři. To bych nevydržel.

Nemůžu stát a dívat se, jak ze mě prchá život. Strach, který se mi vkrádá do srdce, je nesnesitelný – dosud nepoznaný pocit, který se po kapkách trousí do mého podvědomí, chlad, který se vsakuje do mé duše.

„Pomoz mi!“ Obrátím se k chlapečkovi, tak důvěrně známému a přece cizímu. „Prosím,“ žadoním úpěnlivě a vkládám do své prosby všechen svůj život. „Ještě nejsem připravený…“ nedokážu dokončit větu. Kdybych to udělal, pak bych se smířil s tím, co se odehrává na nosítkách přede mnou – a byl bych srozuměn s tím, proč tu vedle mě stojí.

„Ne?“ zeptá se. Jediné slovo, ale teď je nejdůležitějším slovem v mém mizerném životě. Zírám na něj, uhranutý tím, co vidím v těch hlubokých očích – porozumění, přijetí, uznání – a jakkoliv se mi nechce opustit ten slastný pocit, když ho vidím, neznám jednodušší odpověď na jeho otázku – zda zvolím život, nebo smrt.

A přesto, rozhodnutí žít – vrátit se zpátky a dokázat, že si, kurva, zasloužím, abych žil – znamená, že budu muset opustit tu andělskou tvářičku a vzdát se pokoje, který jeho přítomnost přináší mé trýzněné duši.

„Uvidím tě ještě?“ Nejsem si jist, kde se ve mně ta otázka vzala, ale odněkud se vynořila, dřív než ji dokážu zadržet. Se zatajeným dechem čekám na odpověď. Ano, nebo ne.

Nakloní hlavu na stranu a ušklíbne se. „Pokud je to v kartách.“

V čích kartách, sakra? Mám chuť na něj zařvat. Božích? Ďáblových? Mých? Čí jsou ty zatracený karty? Ale jenom hlesnu: „V kartách?“

„Jo,“ trochu potřese hlavou. Kouká na vrtulníček v ruce a zase na mě.

Klap. Klap. Klap.

Teď zvuk zesílí, všechny okolní hlasy v něm zanikají, a já přesto pořád ještě slyším jeho dech. Stále slyším bušení srdce v ušních bubíncích. Klidný dech z jeho dětských úst, který obklopí mé tělo jako tichý šepot, když mi položí ruku na rameno.

Najednou vidím vrtulník, Letecká záchranná služba, objeví se v mém zorném poli. Slyším pravidelný zvuk rotorů – klap, klap, klap. Vozík s nosítky se posune vpřed, míří k vrtulníku.

„Tak co, jdeš, nebo ne?“ zeptá se mě.

Namáhavě polknu a ohlédnu se na něj. Kývnu, trochu rezignovaně. „Jo…“ Sotva šeptám, jazyk mi ztěžkl strachem z neznámého.

Spiderman. Batman. Superman. Ironman.

„Hej,“ řekne a moje oči se znovu obrátí k tomu neskonale krásnému obličejíku. Mávne rukou k tomu shonu za mnou. „Hele! Tví superhrdinové přeci jen přišli.“

Rychle se obrátím, srdce až v krku, v hlavě úplný zmatek. Napřed to nevidím, pilot je ke mně zády a pomáhá naložit moje nosítka, ale když se obrátí a vyskočí na sedadlo pilota, přímo mě to uhodí do očí.

Srdce se mi zastaví.

A znovu se rozběhne.

Duši zaplaví úleva.

Pilot má pomalovanou helmu.

Červeně.

S černými pruhy.

Přímo přede mnou se skví Spidermanův poznávací znak.

Kluk ve mně se zaraduje. Dospělý muž vydechne úlevou.

Obrátím se, abych se s kloučkem rozloučil, ale nikde ho nevidím. Jak to mohl, sakra, vědět, o těch superhrdinech? Rozhlížím se kolem sebe – chtěl bych znát odpověď – ale je pryč.

Jsem úplně sám.

Zbývá jen útěcha těch, na jejichž příchod jsem čekal celý život.

Superhrdinové konečně přišli.

Kapitola 1

Pozvolna se mě zmocňuje ochromující hrůza. Nedokážu se pohnout, nedokážu myslet, nedokážu odtrhnout oči od skrumáže vozů na trati. Kdybych se podívala jinam, pak by to všechno bylo doopravdy. Vrtulník nad mou hlavou by skutečně odvážel rozmlácené tělo muže, kterého miluji.

Muže, kterého potřebuji.

Muže, o kterého nesmím přijít.

Zavřu oči a naslouchám, ale nic neslyším. Jen dunění vlastního dechu v uších. A černou tmou, kterou mám před očima – a ve svém srdci – jako střepy probleskují útržky vzpomínek. V duchu vidím Maxe a hned zase Coltona, jejich tváře se prolínají. Vzpomínky, které uhasí naději, ke které se upínám jako k záchrannému lanu. Naději, která se na chvíli rozhoří a pak pomalu hasne jako černá tma dusící světlo v mé duši.

Závodím tě, Ryles. Jeho hlas, tak silný a sebejistý, mi vytane na mysli a pak se rozplyne, mihne se pamětí jako páska dálnopisu.

Mé útroby svírá křeč. Co bych dala za slzy, kterými bych se mohla zalykat, které by uhasily ten mučivý oheň, ale nic se neděje, jen olovo propadající mou duší jako závaží a sráží mě k zemi.

S námahou se nadechnu, zkouším ošálit mysl a namluvit jí, že těch předchozích dvaadvacet minut se vůbec neudálo. Že ten vůz vůbec neudělal přemet a neobrátil se několikrát kolem své osy v oblacích černého kouře. Že záchranáři nemuseli rozřezávat kov karoserie, aby pak s vážnou tváří mohli vyprostit Coltonovo nehybné tělo.

Nejradši bych přetočila hodinky zpátky a vrátila se do hotelového pokoje, kde jsme leželi v objetí, kde jsme byli spojeni jeden s druhým – jedno jestli oděni dostatečně nebo nedostatečně. Ale hrůzný pohled na zničené auto mi to nedovolí. Vzpomínky zanechaly v mé paměti trvalé jizvy a podruhé už nemůžu doufat, že z toho vyjdu bez šrámů.

„Ry, nevypadá to se mnou moc dobře.“ Do mysli se mi vkrádají Maxova slova, ale hlas patří Coltonovi. To Colton mě připravuje na to, co přijde. Čím už jsem si jednou prošla.

Ach bože. Prosím ne. Prosím ne.

Srdce se mi svírá bolestí.

Mé odhodlání slábne.

Před očima mi plují zpomalené výjevy.

„Rylee, potřebuji, aby ses soustředila. Dívej se na mě!“ Znovu Maxova slova. Pomalu se hroutím, mé tělo se bortí tak jako moje naděje, ale pak mě uchopí čísi paže a zatřesou mnou.

„Podívej se na mě!“ Ne, to není Max. To není Colton. Je to Becks. Seberu zbytky sil, abych se dokázala soustředit, a pohlédnu mu do očí – modré studánky s tmavým kroužkem. Vidím v nich strach. „Musíme teď do nemocnice, chápeš?“ Jeho hlas je mírný a přitom důrazný. Asi si myslí, že když se mnou bude mluvit jako s dítětem, neroztříštím se na milion kousků, na které je už stejně rozbitá moje duše.

Mlčím, nedokážu polknout písek v krku a on mnou znovu zatřepe. Přišla jsem o všechny emoce, zůstal jen strach. Přikývnu, ale žádný další pohyb neudělám. Kolem nás jsou na tribunách desítky tisíc lidí a nikdo nevydá ani hlásku. Nespouštějí zrak z odklízecí čety a z trosek, které na dráze zbyly po té spoustě vozů.

Napínám uši, abych uslyšela nějaký zvuk. Jakoukoliv známku života. Nic než absolutní ticho.

Cítím kolem ramenou Becksovu paži, je mi oporou, vede mě pryč od věže v depu, dolů po schodech k otevřeným dveřím a čekající dodávce. Jemně mě postrkuje do zad, jako dítě.

Beckett se vsouká vedle mě na zadní sedadlo a vrazí mi do rukou moji kabelku a mobil. Zapne si pás a řekne: „Jeďte.“

Dodávka vyrazí na plný plyn vpřed, hází to se mnou, když projíždí přes centrální plochu závodního okruhu. Dívám se ven, nevidím nic než vozy závodu Indy stojící po celé trati, naprosto nehybné. Pestrobarevné náhrobky na tichém asfaltovém hřbitově.

„Crash, crash, burn…“ zazní z reproduktoru melodie do smrtelného ticha a pronikne do mé otupělé mysli.

„Vypněte to!“ zařvu, v panice zatínám pěsti a skřípu zuby, neboť se slovy písně znovu vyplouvá na povrch realita, kterou se neúspěšně snažím zablokovat.

Začínám hysterčit.

„Zander,“ zašeptám. „Zander je na úterý objednaný k zubaři. Ricky potřebuje nové kopačky. Aidenovi ve čtvrtek začíná výuka a Jax to nenapsal do kalendáře.“

Zvednu hlavu a vidím, jak na mě Beckett zírá. Na kraji zorného pole zaznamenám pár dalších členů týmu, kteří sedí za námi, ale nevím, jak se tam dostali.

Všechno to vybublává na povrch.

„Beckette, potřebuju mobil. Dane určitě zapomene a Zander fakt musí k tomu zubaři. A Scooter nik –“

„Rylee,“ řekne vyrovnaným hlasem, ale já jen třesu hlavou.

„Ne!“ křičím. „Ne! Potřebuju telefon. Kde mám telefon?“ Začnu si rozepínat pás, jsem tak bez sebe, že si neuvědomuji, že držím mobil v ruce. Snažím se za jízdy prodrat k posuvným dveřím dodávky. Beckett má co dělat, aby mě udržel a zabránil mi ty dveře otevřít.

Všechno to překypí.

„Nech mě!“ peru se s ním. Mlátím sebou a snažím se mu vytrhnout, ale nakonec mě zpacifikuje.

„Rylee,“ řekne znovu a jeho zdrcený hlas dokonale odpovídá stavu mého srdce, a to mi vezme vítr z plachet.

Zhroutím se na sedadlo, ale Beckett mě pořád drží, oba namáhavě oddechujeme. Vezme mě za ruku a pevně ji stiskne, jediný projev zoufalství v jeho stoické tváři, ale já nemám sílu jeho stisk opětovat.

Svět venku ubíhá jak rozmazaná skvrna, ale ten můj se zastavil. Zůstal ležet tam někde na nosítkách.

„Já ho miluju, Beckette,“ zašeptám nakonec.

Žene mě strach…

„Já vím.“ Trhaně vzdychne a přitiskne rty na mé rameno. „To já taky.“

… stravuje mě zoufalství…

„Nemůžu o něj přijít.“ Šeptám ta slova skoro neslyšně, jako bych to mohla jejich vyslovením přivolat.

… řítím se do neznáma.

„To já taky ne.“

***

Svist elektrických dveří mě ochromí. Zůstanu stát jako přimrazená. Ten zvuk. Hlavou se mi mihnou děsivé vzpomínky; andělská běloba chodeb ve mně vyvolává spoustu představ, jen ne klid a mír. Vlastně si vzpomínám jen na ubíhající pás zářivek na stropě, když jsem se na nemocničním vozíku řítila chodbou – lékařský žargon, slova, která si lékaři rychle vyměňovali, nesouvislá změť myšlenek, a celou dobu mé srdce prosilo o Maxe, o mé dítě, o naději.

„Ry?“ Beckettův hlas mě vytrhne z paniky, která mi svírá hrdlo, ze vzpomínek, které mě doslova dusí. „Můžeš jít dál?“

Ten mírný tón mi zní jako léčivý balzám. Když slyším Beckettův útěšný hlas, nechce se mi nic než plakat. Dusím se slzami, oči mě pálí, a přesto slzy nevytrysknou.

Naberu dech a donutím své nohy k pohybu. Beckett mě vezme kolem pasu a pomůže mi s prvním krokem.

V hlavě se mi mihne vzpomínka na lékaře. Jeho tvář bez výrazu. Bez emocí. Vrtí hlavou sem a tam. Omluvné oči. Výraz prohry. Vzpomínám, jak jsem chtěla zavřít oči a taky se někam vytratit. Zmizet navždy. „Je mi líto,“ slova opouštějící jeho rty.

Ne. Ne. Ne. Znovu už ta slova nemůžu slyšet. Nedokážu poslouchat, jak mi někdo říká, že jsem přišla o Coltona, zrovna teď, když jsme našli jeden druhého.

Nechávám hlavu sklopenou. Počítám laminátové čtverce na podlaze, zatímco mě Becks vede k čekárně. Myslím, že na mě mluví. Nebo na sestru? Nejsem si jistá, protože se nedokážu soustředit na nic než na to, jak zaplašit vzpomínky. Zahnat zoufalství, aby jeho místo mohl obsadit alespoň střípek naděje.

Sednu si na židli vedle Becketta a beze slova se dívám na neustále vibrující telefon v ruce. Je tam nekonečně moc zpráv a nepřijatých hovorů od Haddie, a já na ně v žádném případě nedokážu odpovědět, i když vím, že umírá strachy. Je to moc věcí najednou, myslet na ně pro mě znamená nepřekonatelné úsilí.

Slyším vrzání bot na linoleu, někdo si sedá za námi, ale soustředím se na dětskou knihu na stolku před sebou. Úžasný Spiderman. Toulám se myšlenkami kdovíkde, snažím se soustředit. Měl Colton strach? Věděl, co se děje? Jestlipak vyslovil to své zaklínadlo, o kterém vyprávěl Zanderovi?

Při té vzpomínce se div nezhroutím, a přesto slzy nepřicházejí.

Koutkem oka vidím chirurgické gumové boty. Slyším, jak někdo oslovil Becketta.

„Na operačním sále potřebují vědět, jak došlo k nárazu, chtěli by znát přesný sled událostí. Zkoušeli jsme to chytit v televizi, ale ABC to přestala vysílat.“ Ne, ne, ne. Slyším ta slova, jak se odrážejí v mé hlavě jako ozvěna, a přesto mě to ticho drtí. „Vy to prý budete vědět nejlépe.“

Beckett vedle neklidně poposedne. Jeho hlas je sevřený pohnutím, až musím zarýt nehty do stehen. Odkašle si. „Vůz se převrátil a narazil do svodidla… myslím. Počkejte, musím si to představit.“ Dá si hlavu do dlaní, tře si palci spánky a hlasitě funí, jak přemýšlí. „Jo. Vůz byl vzhůru nohama. Spoilerem narazil do horní části svodidla, předek byl u země. Střední část proti betonové bariéře. Části vozu se odtrhly od kokpitu.“

V uších mi stále zní, jak tribuny s tisícovkami diváků zahučely zděšením.

„Už něco víte?“ zeptá se Beckett sestry.

Skřípění kovu drceného obrovskou silou.

„Zatím vám nemůžu nic říct. Ještě je brzo a teprve zjišťujeme rozsah…“

„A přežije…“

„Jakmile to půjde, budeme vás informovat.“

Pach spálené gumy a rozlitého oleje.

Boty na linoleu znovu zavržou. Mumlání hlasů. Beckett si vzdychne a promne si obličej, pak mě rozechvěle vezme za ruku, jejíž nehty zatínám do stehna, a podrží ji ve své dlani.

Osamocená pneumatika kutálející se po trávě, narážející do vnitřního svodidla.

Prosím, dej mi znamení, žadoním tiše. Něco. Cokoliv. Nějakou maličkost, která mi poví, že se můžu ještě držet naděje, která mi proklouzává skrz prsty.

Od sterilních stěn čekárny se odráží zvonění mobilů. Znovu a znovu. Tak jako pípání životně důležitých přístrojů, které sem zaléhá. Pokaždé, když se přístroje odmlčí, zmlkne i maličká část mě.

Slyším, jak Becks zadrží dech a pak ze sebe vydá přiškrcený vzlyk, který mě zasáhne jako hurikán, rozcupuje papírový pytlík, ve kterém uchovávám své odhodlání a víru. A jakkoliv se snaží zadržet nápor slzí, nedaří se mu to. Slzy žalu se mu v tichosti řinou po tvářích a já umírám smutkem nad tím, že ten muž, který mi byl dosud takovou oporou, se hroutí před mýma očima. Pevně svírám víčka a umiňuji si, že už kvůli Beckettovi musím být silná, ale stále slyším jeho slova z minulé noci.

Nevěřícně zavrtím hlavou. „Je mi to tak líto,“ zašeptám. „Je mi to tak strašně moc líto. Je to všechno moje vina.“

Beckett na chvíli svěsí hlavu a pak si dlaněmi otře oči. Když vidím to gesto – utírá si slzy jako zahanbené dítě – píchne mě u srdce ještě bolestněji.

Zmocňuje se mě panika, když si pomyslím, že právě já jsem důvod, proč je Colton tady. To já ho od sebe odháněla, nevěřila mu – kvůli mně byl tu noc před závodem tak unavený – a to všechno proto, že jsem byla tak umíněná. „To jsem mu udělala já.“ Cítím strašnou bolest, když vyslovím ta slova. Rvou mi duši na kusy.

Beckett zvedne zarudlé oči. „O čem to mluvíš?“ Zkoumavě si mě prohlíží modrýma očima.

„Všechno to…“ Lítostí se div nezalknu. „Prostě jsem mu popletla hlavu a ty jsi říkal, že jestli se něco stane, bude to kvůli mně –“

„Ryl –“

„Pohádali jsme se a já od něj utekla a nechala jsem ho tam a pak jsme byli hrozně dlouho vzhůru, a když si ráno sednul do auta, tak byl strašně unavený a –“

„Rylee!“ okřikne mě drsně a já konečně zmlknu. Jen třesu hlavou, oči mě pálí, nedokážu se ovládat. „To není tvoje vina.“

Trhnu sebou, když mě vezme kolem ramenou a přitiskne mě k sobě. Svírám prsty látku kombinézy na jeho hrudi, cítím tu hrubou texturu na tváři.

„Byla to bouračka. Neviděl, do čeho jede. To je závod. Není to tvoje vina.“ Jeho hlas naráží na hlušinu. Drží mě v náruči, cítím, jak mě jeho paže svírají, a děsím se klaustrofobie, těch jejích dusivých pařátů.

Prudce vstanu, potřebuji pohyb, na chvíli zaplašit nejistotu, která pustoší moji duši. Chodím sem a tam čekárnou, až na konec místnosti a zase zpátky. Když přecházím podruhé, z křesílka v koutě vyskočí chlapeček a zvedne ze země pastelku. Světélka na jeho botách červeně zablikají a upoutají moji pozornost. Přimhouřím oči a zaostřím. Vidím obrácený trojúhelník s písmenem S uprostřed.

Superman.

To jméno rozčeří mé podvědomí. Obracím pozornost k televizi, kdosi přepnul kanály. Slyším Coltonovo jméno a prudce zadržím dech, bojím se podívat a zároveň to chci vidět.

Všichni v čekárně vstanou jako jeden muž a přesunou se k obrazovce. Hradba červených kombinéz, tváře sevřené úzkostí, všichni se soustředí na obrazovku. Hlasatel oznamuje, že došlo k havárii, která přerušila závody na více než hodinu. Objeví se záběr na oblak kouře a auta, která se v plné rychlosti snaží navzájem vyhnout. Kamera zabírá trať z jiného úhlu, než jsme stáli my. Když se v zatáčce objeví Coltonův vůz, záběr náhle končí. Všichni kolem obrazovky svěsí ramena a členové týmu teď vědí, že to, na co tak netrpělivě čekají, ve vysílání neukážou. Reportáž končí komentářem, že Colton je v péči lékařů v nemocnici Bayfront.

Vidím Coltonovo bezvládné tělo na nosítkách a v tu chvíli mám před očima Maxe. Podobnost obou okamžiků mi bere dech, bolest bez konce.

Obrátím se a vidím, že do čekárny vešli Westinovi. Coltonova matka, jindy tak elegantní a sebejistá, je bledá a strhaná. Vytřeštěně na ně hledím, v krku mám knedlík. Andy ji lehce podpírá, vede ji k židli a pomáhá jí usednout, Quinlan ji drží za druhou ruku.

Beckett je vmžiku u nich a rychle obejme nejprve Dorotheu a pak Quinlan, a to rychlé a horoucí objetí hovoří za vše. Pak se dlouze objímá s Andym a je to zoufalý pohled, až srdce usedá. Zaslechnu tlumený vzlyk a div se z toho nezhroutím.

Sleduji celou tu scénu a před mýma očima se odvíjejí vzpomínky na Maxův pohřeb. Růžová rakvička na velké černé rakvi v záplavě rudých růží, v duchu se mi vybaví slova, která už nikdy nechci slyšet znovu: popel popelu, prach prachu. Nutí mě vzpomenout na prázdná, zdvořilá objetí, která neskýtají žádnou útěchu. Objetí, která vás zanechají hluboce rozcitlivělé, rozbolavělé až na dřeň.

Začnu znovu přecházet sem a tam po čekárně, slyším, jak kdosi zabručí: „Kdy budou ty zprávy aktualizovat?“ Tváře obvykle tak energické a plné síly teď brázdí hluboké vrásky úzkosti. A když se mé nohy zastaví, dívám se do očí Andyho a Dorothey.

Jen na sebe zíráme, naše tváře odrážejí bolest toho druhého, až ke mně Dorothea vztáhne třesoucí se dlaň. „Nevím, co bych… je mi to tak líto…“ vyklouzne mi z úst a jen těžce potřesu hlavou.

„My víme, zlatíčko,“ řekne a přivine mě k hrudi, obě se držíme navzájem. „My víme.“

„On je silný,“ řekne jen Andy a hladí mě po zádech ve snaze mě utěšit. Ale tohle – objímat jeho rodiče, všechno to vzájemné utěšování, uslzené tváře a dušené vzlyky – všechno je tak příliš skutečné. Má naděje, že je to opravdu jen zlý sen, se rozplývá.

Klopýtavě couvám a snažím se na něco zaměřit svůj zrak, na cokoliv, abych měla pocit, že nic nekončí.

Ale pořád vidím Coltonovu tvář. Výraz naprosté jistoty, když stál uprostřed předstartovního shonu obklopen svým týmem – stejnými chlapy, kteří tu teď sedí kolem mě, hlavy v dlaních, rty pevně sevřené, oči zavřené v modlitbě – a když se vyznal ze svých citů. Nesmím na to myslet, musím dýchat, ta bolest mi snad roztrhne hruď.

Znovu obrátím oči k televizní obrazovce. Něco mi našeptává, abych se tam znovu podívala. Upoutávka na nový film s Batmanem. Znovu se ve mně probudí naděje a pomyslím na uplynulou hodinu.

Kniha o Spidermanovi na stolku. Boty se Supermanem. Film s Batmanem. Nejspíš je to jen zvláštní souhra náhod – vidět tři ze čtyř superhrdinů je skutečně jen shoda okolností. Snažím se namluvit sama sobě, že musím vidět i toho čtvrtého, mám-li věřit tomu, že to není náhoda. Že musím vidět Ironmana, aby se kruh uzavřel: to bude znamení, že Colton se z toho dostane.

Že se ke mně vrátí.

Začnu prohledávat své okolí, očima těkám po čekárně a na prsou mě hřeje naděje. Kdybych tak dokázala najít poslední znamení. Ruce se mi třesou; hluboko pod povrchem cítím optimismus, bojím se zvednout hlavu.

Z chodby se ozývají nějaké zvuky a ten hluk – ten hlas – mě rozruší na nejvyšší míru.

Jsem připravena vybuchnout.

Blonďatá hlava a dlouhé nohy provlají dveřmi a mně je jedno, jestli její tvář vypadá stejně zničeně a usouženě jako ta moje. Všechna ta muka, všechna ta nahromaděná bolest v mém srdci se vzedme, jako když natáhnete gumu v praku.

Nebo jako když udeří blesk.

Vmžiku jsem na druhé straně místnosti a všechny hlavy sebou trhnou, když zuřivě zavrčím: „Vypadni!“ Zaječím rozvášněná na nejvyšší míru a jediné, co cítím, je absolutní zmatek. Tawny pohodí hlavou, šlehne po mně vylekanýma očima a její přifouknuté rty ustrnou v dokonalém oválu písmena O. „Vypadni, ty svině –“

Vzduch kolem mě znehybní. Zezadu mě sevře Beckettova mocná paže a pevně si mě přitiskne na hruď. „Pusť!“ Snažím se mu vykroutit, ale svírá mě ještě pevněji.

„Pusť mě!“

„Nech toho, Ry!“ zavrčí a vleče mě pryč, jeho rezervovaný, ale pevný hlas mě udeří do uší. „Šetři silami, Colton tě bude potřebovat. Teď musíš být silná.“ Jeho stisk je jako ze železa a na tváři cítím jeho horký dech. „Ona za to nestojí, jasný?“ Přestanu se prát.

Nenacházím slov – myslím, že nejsem schopná tohle pochopit – a tak jen kývnu a usilovně se soustředím na jediné místo na podlaze před sebou a ne na ty dlouhé nohy vpravo.

„Dobrý?“ ujistí se Beckett a pomalu mě pustí, stoupne si přede mě a donutí mě, abych se mu podívala do očí, aby se přesvědčil, že dodržím slovo.

Začínám se třást, lomcuje mnou vztek, lítost, nervy na pochodu.

Namáhavě dýchám, až mě bolí na plicích. Je to jediný projev toho, jaký boj se ve mně odehrává, když pohlédnu do Beckettových očí překypujících laskavostí a soucitem. Vím, jak má Coltona rád, děsí se neznámého stejně jako já, a přitom v sobě najde dost síly, aby tu o mě pečoval. Je mi hrozně, a tak jen toporně kývnu. Napodobí mé gesto, pak se obrátí a postaví se tak, abych na Tawny neviděla.

„Becksi…“ zakňourá a už jen ten její hlas znovu rozbouří mé obnažené nervy.

„Ani slovo, Tawny!“ Beckettův hlas je hluboký a obezřetný, slyšitelný jen pro nás tři, přestože naši konfrontaci sledují četné páry očí. Vidím Andyho, jak se zvedl ze židle na druhém konci čekárny a snaží se zjistit, o co jde. „Nechám tě tu z jediného důvodu… Wood bude potřebovat každého, jestli…“ řekne a div se nezalkne, „až se z toho dostane… a to včetně tebe, i když právě teď je pro tebe výraz přítel dost nepřípadný, po tom, co jsi s ním sehrála ten kousek.“

Becksova slova mě překvapují. Slyším nedefinovatelný zvuk, který se jí vydere z hrdla, a potom ticho… Slyším, jak začíná brečet. Tiché, lítostivé vzlyky, které mě vytočí na nejvyšší míru, ačkoliv mě Beckett pevně drží.

„Ne!“ zaječím a snažím se Becketta odstrčit. „Ty pro něj nebudeš brečet! Nebudeš brečet pro muže, kterého ses snažila zmanipulovat!“ Zezadu mě stále svírají ty paže a brání mi, abych se vrhla vpřed a dala jí pěstí, ale je mi to jedno. „Vypadni!“ řvu, hlas se mi třese, zatímco mě Becks vleče pryč od jejího vyjeveného obličeje. „Ne!“ zmítám se a snažím se vymanit z jeho sevření. „Pusť mě!“

„Pš, pš!“ slyším Andyho hlas. Cítím, jak mě Andyho paže pevně objímají, snaží se mě ukonejšit a ovládnout zároveň. A jediné, na co se dokážu soustředit, je, že potřebuji zastávku v depu. Potřebuji najít Coltona. Potřebuji se ho dotknout, vidět ho, abych utišila tu šílenou vřavu, která se odehrává v mé hlavě.

Ale nejde to.

Je někde blízko, můj drsný rebel, jenž nedokáže opustit narušeného kluka v sobě. Muž, který se právě začínal uzdravovat, je teď rozbitý na kusy a mě ničí, že nejsem schopna ho opravit. Že slova povzbuzení a trpělivosti nedokážou opravit nehybné a nereagující tělo, které naložili na nosítka a rychle odvezli někam mezi zdi nemocnice – tak blízko, a přesto tak strašně daleko ode mě. Že se musí spoléhat na cizí lidi, kteří ho opraví a uzdraví. Cizí lidé, kteří nemají potuchy o neviditelné jizvě dosud skryté pod povrchem.

Natahují se ke mně další ruce, dotýkají se mě a utěšují mě, Dorotheiny a Quinlaniny ruce, ale nejsou to ruce, po kterých toužím. Nejsou to Coltonovy ruce.

A pak mě zasáhne hrůzná myšlenka. Pokaždé, když je Colton nablízku, cítím zvláštní rozechvění – ty vibrace, které mi říkají, že je v dosahu – ale teď nic necítím. Vím, že je fyzicky blízko, ale jeho jiskra tu není.

Buď mojí jiskrou, Ry. Slyším jeho hlas, vybavím si tu vzpomínku na jeho dech na své kůži… ale necítím ho.

„Nemůžu!“ vykřiknu. „Jak mám být tvojí jiskrou, když necítím tu tvoji. Ty nesmíš zhasnout.“ Je mi fuk, že jsem v místnosti plné lidí, že mě někdo obrátil a vrhl do Dorotheiny náruče, protože ten jediný, který mě má slyšet, mě neslyší. A to vědomí mě vede k zoufalství stravujícímu každou část mého těla, která dosud ještě není odumřelá strachy. Sevřu zezadu Dorotheino sako a držím se jí, zatímco prosím o jejího syna. „Neopovažuj se mi umřít, Coltone! Já tě potřebuju, sakra!“ křičím do sterilního ticha čekárny. „Potřebuji tě tak moc, že bez tebe umřu, přímo tady!“ Hlas se mi zlomí stejně jako mé srdce, a i když je Dorotheina náruč, Quinlanin tichý šepot a Andyho tichá odpověď jistá úleva, dál už to prostě nezvládnu.

Odstrčím je a chvíli na ně upřu pohled, pak se vypotácím na chodbu. Vím, že ztrácím nervy. Jsem tak otupělá, tak vyprázdněná, že už ani nemám energii, abych odporovala Beckettovi a znovu v sobě našla nenávist k Tawny. Jestliže je to má vina, že je Colton tady, pak i ona má rozhodně svůj podíl viny.

Zahnu za roh a zamířím k záchodům, musím se nutit k chůzi. Opírám se o zeď, abych neupadla, a musím si připomínat, abych dýchala, dávala jednu nohu před druhou, ale je to skoro nemožné, když se nedokážu soustředit na nic jiného než na to, že muž, kterého miluji, bojuje o život a já s tím nedokážu absolutně nic dělat. Cítím jen bezvýchodnost a bezmoc.

Uvnitř umírám.

Mé tápající ruce nahmatají kliku, vpotácím se do nejbližší kabinky a vítám to ticho prázdných toalet, které mě chrání před světem. Rozepnu si šortky, a když si je stáhnu přes boky, oči mi padnou na šachovnicový vzor kalhotek. Mé tělo už nechce existovat, chce se svézt na podlahu a utonout v zapomnění, ale nejde to. Místo toho se držím poutek pásku na šortkách, které mi stále visí na bocích. Nemůžu popadnout dech. Lapám po vzduchu a točí se mi hlava, a tak se opřu rukama o stěnu, ale nic nepomáhá a panika udeří plnou silou.

Na to vem jed, že si pro tu šachovnicovou vlajku dojedu.

S bolestí i štěstím vzpomínám na jeho hlas. Nechám ho znít v mé hlavě jako lepidlo, kterým zase můžu slepit své já. Rozechvěle se nadechuji a snažím se podržet si ten hlas ve své paměti – ten jeho neskutečný úsměv a světélkující oči – když mě políbil naposledy. Dotknu se prsty rtů, tolik toužím po jeho doteku, tolik se bojím neznámého, které tíží mé srdce.

„Rylee?“ Ten hlas mě vytrhne z myšlenek a já se znovu vrátím do přítomnosti. Ať vypadne, ať jde pryč, ať mě nechá samotnou se vzpomínkami na jeho teplou kůži, na chuť jeho polibků, na jeho doteky, tak majetnické. „Rylee?“

Na dveře kabinky někdo zaklepe. „Hmm?“ vypravím ze sebe, pořád ještě nemůžu popadnout dech.

„To jsem já, Quin.“ Její hlas je tichý a rozkolísaný a bolí to, když slyším, jak je zlomený. „Ry, prosím tě, pojď ven…“

Zvednu ruku a odemknu dveře. Ona do nich strčí a tak zvláštně se na mě dívá, tvář má flekatou od pláče a rozmazaná řasenka té spoušti nepřidá. Nakrabatí rty a začne se smát. A ten smích skoro hraničí s hysterií, odráží se od vykachlíkovaných stěn kolem nás, není v něm nic než zoufalství a strach. Ukáže na moje kraťasy stažené na půl žerdi a kostkované kalhotky a pořád se směje, slzy jí stékají po tvářích a podivně kontrastují se zvuky, které jí vycházejí z úst.

Začnu se smát s ní. Nic jiného mi nezbývá. Slzy nepřicházejí, strach neustupuje a naděje se jen chabě zatřepetá při prvních zvucích smíchu, které vyjdou z mých úst. Mám pocit, že je všechno špatně. Všechno je špatně a Quinlan – žena, která mě od prvního setkání nesnášela – ke mně vztáhne ruce a obejme mě, její smích se změní ve vzlyky. Vzlyká, div jí to neroztrhne hrudník a její drobná postava se otřásá bolestí, která se s každým vzlykem mění v muka.

„Mám takový strach, Rylee.“ Nic jiného ze sebe mezi škytavými vzlyky nevypraví, ale víc ani nepotřebuje říkat, protože přesně tak se cítím i já. Její poraženecký postoj, neskutečný žal, síla, s jakou mě svírá, jsou projevy strachu, který já sama nejsem schopna vyjádřit, a tak se k ní upínám vším, co mám – potřebuji to spojení víc než cokoliv jiného.

Objímám ji a utěšuji, jak nejlépe dovedu, snažím se vložit do role trpělivého utěšovatele, kterou tak dobře znám. Není lehké utišit něčí bolest, když musíte čelit své vlastní. Chce se ode mě odtáhnout, ale já ji prostě nemůžu pustit. Nemám sílu vyjít ze dveří a čekat na doktora, až oznámí zprávy, které se bojím slyšet.

Zapnu si šortky a zvednu hlavu ke svému obrazu v zrcadle. Vidím děsivé vzpomínky, které se mi míhají v očích. Myslí zalétnu k rozbitému zadnímu zrcátku, odlesky slunce na zubatých střepinách potřísněných krví, když Max naposledy klokotavě vydechl.

A pak moje mysl zabloudí ke šťastnějšímu okamžiku před jiným zrcadlem. K zrcadlu jako nástroji k rozpoutání vášně, zrcadlu, které mi mělo ukázat, proč si Colton vybral právě mě.

„Tak jdeme,“ zašeptá Quinlan a přeruší můj trans, když mě pustí z náruče. Pak mě obejme kolem pasu. „Nechci zmeškat nové zprávy.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Prolog

Kapitola 1