Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Lenka Slezáková, Ph.D. a kolektiv

Ošetřovatelství pro střední zdravotnické školy IV Dermatovenerologie, oftalmologie, otorinolaryngologie, stomatologie

2., doplněné vydání

Vedoucí autorského kolektivu:

Mgr. Lenka Slezáková, Ph.D.

Autorský kolektiv:

Mgr. Lucie Přikrylová

Mgr. Ludmila Rážková

Mgr. Jarmila Sedlářová, Ph.D.

Mgr. Lenka Slezáková, Ph.D.

Recenze:

PhDr. Hana Horová

MUDr. Dita Kašparová

Odborní konzultanti:

MUDr. Peter Tvrdý, Ph.D.

MUDr. Richard Pink, Ph.D.

MUDr. Pavel Švec

Marie Tichá

Irena Ošťádalová

Mgr. Hana Zrníková

MUDr. Renata Kučerová, Ph.D.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

© Grada Publishing, a.s., 2014

Fotografie P1–P36, P41, P47, P50 a P51 Bc. Egon Havrlant

Ostatní obrázky z archivu autorek

Cover Photo © Allphoto Images.cz, 2014

Vydala GRADA Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 5580. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková

Sazba a zlom Karel Mikula

Počet stran 224 + 16 stran barevné přílohy

2. vydání, Praha 2014

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Názvy produktů, firem apod. použité v této knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-4342-4

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-9391-7 (pro formát PDF)

ISBN 978-80-247-9392-4 (pro formát EPUB)

Předmluva

Ošetřovatelství pro střední zdravotnické školy IV, 2., doplněné vydání, uzavírá čtvrtým dílem studijní materiály pro žáky středních škol. Publikace je rozčleněna na celky dermatovenerologie, oftalmologie, otorinolaryngologie a stomatologie. Poslední díl je členěn stejně jako předcházející publikace.

V celku dermatovenerologie je zařazena historie oboru, definice oboru a následně jsou členěna jednotlivá onemocnění postihující kůži a kožní adnexa. V obecném úvodu jsou zařazena anatomická schémata s popisem, přehled nejčastějších chorob se stručnou charakteristikou, příčiny, příznaky, speciální vyšetřovací metody v dermatovenerologii a léčba. Dále následují podrobněji zpracované ošetřovatelské procesy u klientů s ekzémovým onemocněním, s virovou infekcí, s kožními chorobami vyvolanými parazity a plísněmi, s hnisavými kožními chorobami, s onkologickým kožním onemocněním, s kožními chorobami z cévních příčin na dolních končetinách, s poruchou rohovatění a s pohlavně přenosnými chorobami. Ošetřovatelský proces popisuje stručně anatomii, charakteristiku a průběh onemocnění, příčiny a příznaky, vyšetřovací metody a léčbu.

Ve druhé části je zpracován výběr aktuálnějších oblastí podle modifikovaného modelu Gordonové do ošetřovatelského plánu. Před podrobnějším ošetřovatelským plánem je zpracována kazuistika na konkrétní onemocnění. Na závěr celku následují kontrolní otázky.

Kapitoly z oftalmologie, otorinolaryngologie a stomatologie jsou zpracovány stejným způsobem jako celek dermatovenerologický. Oftalmologie zahrnuje ošetřovatelský proces u klienta se šedým zákalem, zeleným zákalem a problematiku zrakově postižených. Otorinolaryngologická část zahrnuje ošetřovatelský proces u klienta po adenotomii, tonzilektomii a u klienta s tracheostomií. Ve stomatologii je ošetřovatelský proces zaměřen na zubní kaz, akutní zánět dásní léčený způsobem konzervativním a chirurgickým, na péči po extrakci zubu, zlomeniny horní a dolní čelisti a nádory spodiny dutiny ústní a jazyka.

V učebním textu je mnoho nových pojmů, které jsou podrobně vysvětleny. Předpokládáme, že učebnici mohou studenti využít nejen v průběhu studia, ale také při vykonávání své zdravotnické profese. Do hodin ošetřovatelství–cvičení navrhujeme opakování ze somatologie, klinické propedeutiky a ošetřovatelství z nižších ročníků. Věříme, že text přinese žákům i vyučujícím komplexní, přehledný náhled do dermatovenerologie, oftalmologie, otorinolaryngologie a stomatologie z pohledu ošetřovatelství a bude přínosem pro výuku na středních zdravotnických školách, zdravotnických lyceích a také v ošetřovatelské praxi.

Poděkování patří všem kolegyním ze SZŠ a VOŠz v Olomouci a konzultantům z Fakultní nemocnice Olomouc, kteří pomohli při vzniku tohoto učebního textu. Zvláštní poděkování náleží Ing. Drahomíru Sedlářovi, zaměstnancům Kliniky chorob kožních a pohlavních, Oční kliniky, ORL kliniky a zaměstnancům Kliniky ústní, čelistní a obličejové chirurgie FN Olomouc.

Lenka Slezáková

1

DERMATOVENEROLOGIE

1.1Obecná část

Na vzniku většiny kožních onemocnění se podílejí choroby jiných orgánů nebo systémů, stejně tak faktory zevního prostředí, a proto je nezbytné, aby dermatovenerologie spolupracovala se všemi obory interními, chirurgickými, s psychiatrií, s lékařstvím infekčním, očním a ORL.

1.1.1Historie

Historii dermatologie lze rozdělit do pěti etap. První etapě dominuje patologie a trvá od starověku přes středověk, 16., 17. a větší část 18. století. Druhá etapa (1775–1840) je charakterizována především rozvojem „dermatologických metod“ a třetí etapa (1840–1890) se přibližuje patologii a mikrobiologii. Během čtvrté etapy (1890–1940) se dermatologie stává vědeckou disciplínou. Zásadní převrat v dermatologii nastal kolem roku 1940 s objevem chemoterapeutik, antibiotik a později glukokortikoidů, čímž začíná poslední pátá etapa ve vývoji oboru. Od té doby, zvláště s rozvojem imunologie, genetiky, výzkumu a molekulární biologie, byl dán základ novému pochopení patogeneze kožních chorob.

1.1.2Definice a současnost oboru

Dermatovenerologie je obor léčebné preventivní péče zabývající se diagnostikou, léčením, rehabilitací, posuzováním a výzkumem nemocí kůže, podkoží a orofaciálních sliznic a komplexní péčí o klienty s pohlavními chorobami.

Léčebná péče je poskytována na odborných kožních odděleních (ambulantních, lůžkových), v odborných léčebnách a lázeňských zařízeních, v soukromých odborných zdravotnických zařízeních, v ústavech lékařské kosmetiky a v denních stacionářích. Klienti s kožním onemocněním mohou navštívit kožní ambulanci sami, nebo na žádost praktického lékaře. Klienti s venerickým onemocněním navštíví kožní ambulanci, následně ženy gynekologickou ambulanci, muži urologickou ambulanci.

Struktura a organizace kožního oddělení

Ambulantní část

Zajišťuje základní ošetření a diagnostiku běžných akutních a chronických kožních onemocnění. Stavební uspořádání by mělo odpovídat požadavkům bezbariérového přístupu tak, aby bylo možno zajistit nekomplikovaný přístup všem handicapovaným klientům.

Ambulancí procházejí klienti, kteří potřebují vyšetření nebo ošetření, jež nevyžaduje hospitalizaci, ale také klienti, kteří jsou přijímáni na lůžkové oddělení.

Ambulance mají státní nebo privátní charakter.

Kožní vyšetřovna

■Důraz se klade na vhodné prostorové řešení (možnost provedení základních i speciálních vyšetření kůže).

■Nabízí možnost zajistit intimitu pacienta.

■Je vybavená speciálními přístroji a pomůckami pro vyšetření a léčbu kožních onemocnění (např. laser, dermatoskop).

Zákrokový sálek

■Provádějí se zde drobné lékařské zákroky a odborná lékařská první pomoc (např. odstranění kožních névů, kryoterapie, terapie lasery apod.).

■Nachází se zde přístrojové a instrumentální vybavení umožňující odborné zákroky (vyšetřovací stůl, instrumentační stolky, speciální instrumentárium).

■Samostatně je vyčleněn zákrokový sálek k provádění laserových zákroků.

Čekárna

■Má prostorné a pohodlné stavební uspořádání.

■Měla by vytvořit příjemné prostředí (vhodný nábytek, volba barev, zdravotně-výchovný materiál).

■Měla by respektovat skutečnost, že častými klienty mohou být i děti.

■Samozřejmé by mělo být bezbariérové sociální zařízení.

■Stále častěji se objevují nápojové automaty.

Ordinace specialistů

Zajišťují dispenzarizaci a léčbu klientů s některými typy kožních onemocnění (např. psoriázy, bércových vředů), popř. dermatovenerologických onemocnění.

Lůžková ošetřovací jednotka a její vybavení

Má charakter standardní ošetřovací jednotky, většinou menšího rozsahu (řada zákroků se v současnosti provádí ambulantně).

Stavební uspořádání ošetřovací jednotky by mělo být jednoduché, musí být zajištěn bezbariérový přístup, nutná je možnost vhodného zatemnění na pokojích (žaluzie).

Materiální prostorové členění ošetřovací jednotky je podobné jako na interním oddělení. Obvykle jsou ošetřovací jednotky smíšené (muži, ženy), oddělená je venerologie. Hygienická zařízení (vany určené k celkovým léčebným koupelím) a mazárny k aplikaci lokálních léčiv bývají zvlášť pro muže a pro ženy. Platí zde přísná individualizace pomůcek nemocných. Klienti jsou vedeni k sebepéči pod kontrolou personálu, který je ošetřuje na obtížně přístupných místech. Ke zvláštnímu vybavení patří zrcadla pro vizuální kontrolu. Součástí vybavení bývají ještě převazovny a ozařovny.

Zásady ošetřovatelské péče na kožních odděleních

■Přísné dodržování základních hygienických, protiepidemiologických a aseptických zásad

■Bariérový přístup v ošetřovatelské péči

■Používání ochranných pomůcek v ošetřovatelské péči, při intervencích a léčebných postupech

■Úzkostlivá hygiena rukou zdravotníka

■Individualizace pomůcek nemocných, společných prostor, případně zajištění izolace nemocných

■Aplikace zevních léčiv prostřednictvím ochranných pomůcek a ve vyhrazených prostorách

■Profesionální chování (empatie, povinná mlčenlivost, etika práce apod.)

■Zajištění kvalitního úklidu a dezinfekce

■Aseptický postup při převazech ran a likvidace použitých materiálů

Zásady práce na oddělení venerologie

■Spolupráce s ošetřovatelským a léčebným týmem

■Kontrola povinného hlášení pohlavně přenosných chorob

■Dispenzarizace rizikových osob

■Mapování zdrojů a kontaktů rizikových osob

■Povinná mlčenlivost o nemocných, zdrojích nákazy i ohrožených

■Prevence přenosu infekce na ostatní nemocné (individualizace pomůcek, prostor, zvýšený hygienický režim, izolace)

■Vysoká míra profesionálního chování

1.1.3Anatomie kůže

Kůže je složitý orgán zaujímající asi 1,6–1,8 m^2 plochy, což činí přibližně 5–9 % celkové hmotnosti člověka (u dospělého člověka asi 18–20 kg). Lze ji definovat jako samostatný orgán, který tvoří hranici mezi zevním a vnitřním prostředím, přičemž s vnitřními orgány je kůže spojena prostřednictvím krevních a lymfatických cév a nervů. Hraje významnou roli ve všech základních životních funkcích (metabolických, imunologických, termoregulačních, vazomotorických, exkrečních aj.).

Složení kůže

■Epidermis (pokožka) – je tvořena vrstvami buněk na povrchu rohovatějícími. Nemá žádné cévy a je vyživována z kapilár ve škáře. Reguluje průnik vody a chemických látek ze zevního prostředí a opačně.

■Corium, dermis (škára) – skládá se z kolagenních a elastických vláken. Probíhají zde vývody potních žláz, vlasové folikuly s vývody mazových žláz, jsou zde nervová zakončení a smyslová tělíska pro hmat, dotyk, teplo, chlad aj. Škára je protkána cévními a lymfatickými pleteněmi.

■Tela subcutanea, subcutis (podkožní vazivo) – tvoří jej lalůčky tukové tkáně obepnuté řidší sítí vazivových vláken. Jsou zde bohaté cévní a lymfatické pleteně především v okolí potních a mazových žláz (obr. 1.1).

Kožní adnexa – sem patří žlázy (potní, mazové, aromatické), vlasy a nehty.

Fyziologie – kůže chrání organizmus před zevními vlivy (mechanickými, tepelnými, chemickými, radiačními a proti účinku bakterií) a zároveň je i místem odpovědi organizmu na případné změny ve vnitřním prostředí.

Funkce kůže

■Ochranná bariéra – před působením zevních faktorů (kožní film – kyselé pH [4,5–5,5]), základem je kožní maz a pigmentové filtry.

■Termoregulační, vodní a elektrolytová – udržení homeostázy (stálého vnitřního prostředí), ovlivňovaná celkovým metabolizmem a fyzickou námahou.

■Exkreční – detoxikační.

■Imunologická – tvorba protilátek.

■Bariéra chemická a vodní – regulace průniku oběma směry.

■Senzorická.

Obr. 1.1 Anatomie kůže

Příčiny kožních chorob

Příčiny mohou být vnitřní, zevní, mohou se kombinovat nebo jsou nejasné etiologie.

Zevní příčiny

■Mechanické – tření, tlak, vpich, úder, vlivy ošacení aj.

■Chemické – způsobují je látky, které nazýváme agresor neboli primární škodlivina (chemikálie, saponáty, kyseliny apod.).

■Aktinické a radiační – způsobují je paprsky infračerveného, ultrafialového nebo rentgenového záření aj.

Vnitřní příčiny

■Metabolické – projevy chorobných stavů organizmu na kůži (např. při onemocnění diabetes mellitus, avitaminóze, hypervitaminóze).

■Imunologické – kožní choroby jsou vyjádřením příčiny, která je vyvolává:

–imunologické odpovědi na antigen (při infekci, reakce na chemikálii aj.),

–reakce vzniklé pro imunologickou nedostatečnost buněčnou nebo protilátkovou,

–reakce vzniklé neúměrně vysokou nebo neobvyklou imunologickou odpovědí (alergie, nádor aj.).

■Vývojové a genetické – velkou roli zde hraje dědičnost (např. psoriáza – lupénka, akné, atopický ekzém).

Vlivy působící zvnějšku i zvnitřku

■Mikrobiální příčiny – mikrob může způsobit na kůži reakci, která je pro něj charakteristická (furunkl – stafylokoky).

■Treponemata – u nás známá pouze syfilitida.

■Chlamydie a viry – chlamydie jsou příčinou zřídka, častější jsou viry (např. herpesviry – způsobují opary, papovaviry – příčiny bradavic – nebo virus způsobující AIDS).

■Dermatofyta a kvasinky – nákaza se získá vdechnutím nebo kontaktem, zdrojem je člověk, zvíře, infikovaný předmět, půda.

■Paraziti – nejčastější jsou roztoči jako příčina svrabu.

■Členovci – pavouci, blechy, komáři, vši aj., při kousnutí nebo píchnutí vpustí slinné výměšky do rány a způsobí zánětlivé kožní reakce.

Příčiny neznámé

Velká část dermatóz je nejasné etiologie (např. psoriáza).

Příznaky kožních chorob

Subjektivní

■Svědění (pruritus) – provází ekzémová onemocnění, kopřivku, svrab apod.

■Pálení – např. při poleptání.

■Bolest – např. při furunklu, pásovém oparu, zánětu žil, zánětlivém onemocnění.

■Napětí – zejména u Quinckeho edému (alergická reakce organizmu projevující se otokem v podkoží).

Objektivní

■Eflorescence (výkvětky) – primární, sekundární

■Plošné změny

■Výsledné stavy

Primární eflorescence (obr. 1.2)

■Makula (skvrna) – plošná změna barvy kůže, podmíněná cévními změnami, krvácením do kůže, změnou pigmentace (např. piha, petechie).

■Papula (pupen) – prominující ohraničený útvar různé barvy vyvolaný změnami epidermis a horních vrstev koria (např. bradavice, mozol).

■Tuber, tuberculum (hrbol) – prominující, větší, vyvolaný změnami kdekoliv v kůži, příčinou mohou být zánětlivé změny (např. furunkl) nebo nádorové změny (např. lipom).

■Urtika (pomphus, kopřivkový pupen) – plochý pupen růžové, červené i bělavé barvy, podmíněný nezánětlivým otokem v koriu, např. po bodnutí hmyzem.

■Vezikula (puchýřek) – drobnější (asi velikosti hrachu) prominující dutý útvar vyplněný tekutinou (většinou tkáňovým mokem), např. u herpesu, ekzému.

■Bulla (puchýř) – větší než vezikula.

■Pustula (neštovička) – prominující drobný útvar, od začátku vyplněný hnisem, v okolí má zánětlivý lem, často vzniká sekundárním zhnisáním obsahu.

Sekundární eflorescence (obr. 1.2)

Obr. 1.2 Jednotlivé eflorescence

■Squama (šupina) – vzniká z olupující se rohové vrstvy, bývají drobné (olupování otrubovité) i velké (cárové olupování – lamelózní).

■Krusta (strup) – vzniká na povrchu kůže ze zaschlého tkáňového moku (žluté barvy), z hnisu (zelený) nebo z krve (hnědý až černý).

■Eschara (příškvar) – útvar sedící v kůži, vzniká z odumřelé tkáně a po jeho odloučení zbývá vřed hojící se jizvou.

■Ragáda (fisura, trhlina) – defekt sahající do různé hloubky, tvoří se v kožních rýhách, někdy velmi bolestivý a krvácející.

■Eroze (erosio, oděrka) – povrchní defekt zasahující do koria až podkoží, hojí se bez jizvy.

■Excoriatio (hlubší oděrka) – defekt zasahující do koria, hlubší než eroze.

■Ulcus (vřed) – hlubší defekt, zasahuje do koria až podkoží, hojí se vždy jizvou.

Plošné změny

■Erytém (erythema, zarudnutí) – difuzní zarudnutí z aktivního překrvení kůže.

■Cyanóza (livedo, sinavost) – likvidní (namodralé) plošné zbarvení kůže z pasivního překrvení.

■Edém (otok) – difuzní zduření kůže z prosáknutí tkáňovou tekutinou.

■Madidace (mokvání) – výron tkáňové tekutiny u erozí vzniklých po prasklých puchýřcích.

■Deskvamace (olupování) – tvorba šupin na větších plochách.

■Lichenifikace – zhrubění kůže a zvýraznění prohloubení kožních rýh.

■Papilomatóza (vegetace) – květákovité plošné bujení.

Výsledné stavy

■Jizva (cicatrix) – vazivová náhrada ztráty tkáně až do hloubky koria.

■Sklerotizace (sclerotisatio) – difuzní ztuhnutí kůže, především z dlouhotrvajícího městnání.

■Elefantiáza (elephantiasis) – zhrubění a ztluštění kůže většinou v důsledku městnání lymfy.

■Atrofie (atrophia) – ztenčená kůže připomínající cigaretový papír, je lesklá a snadno zranitelná

■Impregnace (impregnatio) – výskyt cizorodých látek v kůži a sliznicích (např. tetováž).

■Inkrustace (incrustatio) – uložení látek tělu vlastních, ale ne normálně přítomných v kůži.

U všech kožních projevů se také popisuje velikost, barva, tvar, povrch, ohraničení, konzistence a okolí. Dále je nutné sledovat umístění (lokalizaci), počet a způsob rozmístění (konfiguraci).

1.1.4Vyšetřovací metody

Pro stanovení diagnózy kožních chorob je třeba provést určitá specificky zaměřená vyšetření:

■Anamnéza (osobní, rodinná, pracovní, alergologická, gynekologická, farmakologická, sociální)

■Popis a hodnocení objektivních příznaků

■Pomocné a diagnostické vyšetřovací metody

Anamnéza

■Rodinná (výskyt nemoci u ostatních členů rodiny v předchozích generacích)

■Osobní (údaje o prodělaných chorobách od narození, anamnéza volného času, zjištění začátku choroby)

■Projevy a dynamika onemocnění

■Profesionální (faktory a látky působící v zaměstnání nebo mimo něj, u malých dětí – druh hraček [gumové, lakované, kovové, barvené apod.], u větších dětí – kontakt se zvířaty, rostlinami, druh zájmové činnosti, sport aj.)

■Léková a alimentární (souvislost s užíváním některých léků, výskyt nebo zhoršení onemocnění po požití některých jídel)

Popis a hodnocení objektivních příznaků

■Vyšetření kůže celého tělesného povrchu (zrakem hodnotíme barvu, pohmatem charakter kožního povrchu)

■Dále se objektivně určí lokalizace chorobných změn, tzv. predilekční lokalizace (místa, kde se některé kožní choroby typicky lokalizují):

–predilekce intertriginózní: místa vlhké zapářky, místa, kde na sebe naléhají dvě kožní plochy (oblast perigenitální, axilární, pod převislými prsy, břichem aj.),

–predilekce seboroická: v místech s hojným výskytem mazových žláz (vlasatá část hlavy, čelo, okolí nosu, brada, oblast sterna, okolí pupku, mezi lopatkami aj.),

–predilekce aknózní: celý obličej, celá horní polovina zad, ramena, sternum,

–predilekce lichen ruber planus: vnitřní strana předloktí, bérce, břicho, ústní sliznice,

–predilekce krevní embolizace: exantémy diseminované hematogenní cestou (boční strany hrudníku, vnitřní strany paží, stehen),

–predilekce psoriatická: typicky ve vlasaté části hlavy, okolí loktů, kolen, sakrální oblast,

–predilekce svrabová: v místech, kde je rohovina hojně hydratovaná a měkká, vhodná pro chodbičky zákožky svrabové (meziprstní prostory rukou, vnitřní strana předloktí, boční strany hrudníku, podbřišek aj.).

■Konfigurace – eflorescence mohou být na kožním povrchu různě roztroušeny nebo seskupeny do prstenců, kroužků, polokroužků, pruhů, terčů, mapovitých ložisek.

Pomocné a diagnostické vyšetřovací metody

■Vitroprese – stlačení kůže skleněnou destičkou, tím se odstraní zarudnutí u zánětlivých projevů a vyniknou jiné struktury (hlavně u kožních TBC).

■Lupa – slouží k lepšímu pozorování kůže a změn těžko rozlišitelných pouhým okem.

■Seškrábnutí povrchu kůže – k upřesnění diagnózy, např. při lupénce dojde po seškrábnutí šupin na ložisku k charakteristickému bodovitému krvácení.

■Sondáž – ke zjišťování hloubky a směru píštělí nebo k průkazu tloušťky tkáně.

Laboratorní vyšetření

■Hematologické vyšetření (např. krevní obraz + diferenciální krevní obraz)

■Biochemické vyšetření (jaterní funkce, ASLO, urea, kreatinin, kreatin, cholesterol, glykemická křivka aj.)

■Mikrobiologické vyšetření (kultivační určení a zjištění citlivosti mikrobů osídlujících nemocnou kůži nebo sídlících přímo v hnisavých procesech)

■Mykologické vyšetření (zahrnuje vyšetření mikroskopické [odběr šupin z chorobných ložisek], kultivační [odebrané šupiny kůže, vlasy a nehty se kladou na specifický agar a sledují se kolonie vyrostlých plísní] nebo vyšetření Woodovou lampou – zářič UVA záření, ve kterém určité částice nebo látky specificky fluoreskují [vlasy a šupiny postižené mikrosporií fluoreskují např. světlezeleně aj.])

■Histologické a cytologické vyšetření (materiál se získává chirurgickou excizí skalpelem [odebraný materiál by měl obsahovat všechny vrstvy kůže, včetně podkoží] nebo excizí kruhovým skalpelem, tzv. průbojníkem; cytologické vyšetření se provádí především u puchýřnatých chorob [provádí se nátěr ze spodiny puchýře po odstřihnutí krytu puchýře nůžkami]).

Alergologické vyšetřovací metody

■Testy náplasťové (epikutánní) – testují se alergeny působící přecitlivělost přímým kontaktem s kůží, vyhodnocují se za 24–48 a 72 hodin.

■Tzv. sada rutinních testů – obsahuje nejčastější kožní alergeny běžného života (10–12 látek, např. kobalt, nikl, chrom, měď, rtuť, benzin, prokain).

■Speciální náplasťové testy – vybrané kožní alergeny z určitého výrobního odvětví (např. gumárenský průmysl, chemický průmysl, stavebnictví).

■Testy skarifikační – užívají se alergeny tekuté povahy, které se aplikují na vnitřní stranu předloktí drobným vpichem injekční jehlou, reakce se odečítá za 20–30 minut (časná) a za 24 hodin (pozdní).

■Testy intradermální – v alergologii se užívají nejčastěji. Testují se tak alergeny vhodné k aplikaci do kůže, alergeny lékové, potravinové, prachy, pyly. Aplikace se provádí na vnitřní straně předloktí nebo paži intradermálním pupenem, odpověď se odečítá za 20–30 minut (časná), nebo za 24–48 hodin (pozdní).

■Testy perorální – lék nebo poživatina se podají v malém množství v době bez kožních projevů a sleduje se případné zhoršení kožních projevů (např. rýma, svědění, astmatické potíže).

■Nepřímá metoda zjišťování přecitlivělosti – sérum suspektní osoby z přecitlivělosti se přenese na zdravou osobu intradermálním vpichem. V současnosti se neprovádí, neboť je nutné vyšetřit předem australský antigen, BWR, HIV a mít souhlas osoby, na kterou se sérum přenáší.

■Stanovení trombocytopenického indexu – po požití nebo vpichu alergenu dochází k poklesu trombocytů až o 20 % za 60 minut.

Funkční zkoušky

■Zkouška dermografizmu – na kůži se provádí tahem tupým hrotnatým předmětem rýha a pozoruje se, za jak dlouho se objeví zčervenání nebo kdy dojde ke zblednutí (nervově labilní lidé – výraznější červený dermografizmus).

■Zkouška reaktivity kožního povrchu na alkálie (zkouška alkalirezistence) – využívá se především v pracovním lékařství (eliminace jedinců nesnášejících alkalizaci kůže – zedníci, holiči, zdravotní sestry, kadeřnice apod.).

■Reaktivita kůže na UV záření – stanovení citlivosti kůže vůči UV paprskům.

■Tepelný a chladový test – reaktivita kůže vůči teplu a chladu při podezření na tepelnou nebo chladovou kopřivku.

■Funkční zkouška potních žláz – pomocné vyšetření při poruše pocení.

Vyšetřovací metody v dermatovenerologii – mikrobiologické, virologické, hemokultivační, parazitologické, mykologické.

Konec ukázky

Table of Contents

Předmluva

DERMATOVENEROLOGIE

1.1 Obecná část

1.1.1 Historie

1.1.2 Definice a současnost oboru

Struktura a organizace kožního oddělení

Zásady ošetřovatelské péče na kožních odděleních

Zásady práce na oddělení venerologie

1.1.3 Anatomie kůže

Příčiny kožních chorob

Příznaky kožních chorob

1.1.4 Vyšetřovací metody

1.1.5 Terapie kožních chorob

Celková léčba

Lokální léčba

Fyzikální terapie

Chirurgická terapie

Masáže

1.1.6 Hygiena zdravé a nemocné kůže

Hygiena zdravé kůže

Hygiena nemocné kůže

1.1.7 Přehled vybraných kožních a pohlavních chorob

1.2 Ošetřovatelský proces u klienta s ekzémovým onemocněním kůže

Ošetřovatelský plán a jeho realizace

1.3 Ošetřovatelský proces u klienta s virovou infekcí

1.3.1 Ošetřovatelský proces u klienta s onemocněním herpes simplex

1.3.2 Ošetřovatelský proces u klienta s onemocněním herpes zoster

Ošetřovatelský plán a jeho realizace

1.4 Ošetřovatelský proces u klienta s kožními chorobami vyvolanými parazity

1.4.1 Ošetřovatelský proces u klienta se svrabem

Ošetřovatelský plán a jeho realizace

1.5 Ošetřovatelský proces u klienta s kožními onemocněními vyvolanými plísněmi

Ošetřovatelský plán a jeho realizace

1.6 Ošetřovatelský proces u klienta s hnisavými kožními onemocněními

Ošetřovatelský plán a jeho realizace

1.7 Ošetřovatelský proces u klienta s onkologickým kožním onemocněním

Ošetřovatelský plán a jeho realizace

1.8 Ošetřovatelský proces u klienta s kožními chorobami z cévních příčin na dolních končetinách

1.8.1 Ošetřovatelský proces u klienta s bércovým vředem

Ošetřovatelský plán a jeho realizace

1.9 Ošetřovatelský proces u klienta s poruchou rohovatění (lupénkou)

Ošetřovatelský plán a jeho realizace

1.10 Ošetřovatelský proces u klienta s pohlavně přenosnými chorobami

Ošetřovatelský plán a jeho realizace

2.1 Obecná část

2.1.2 Definice a současnost oboru

Struktura a organizace očního oddělení

2.1.3 Anatomie a fyziologie zraku

2.1.4 Refrakce a korekce refrakčních vad

2.1.6 Vyšetřovací metody v očním lékařství

2.1.7 Nejčastější onemocnění zraku

2.1.8 Ošetřovatelský proces u klienta na očním oddělení

2.2 Ošetřovatelský proces u klienta se šedým zákalem

Perioperační období

2.3 Ošetřovatelský proces u klienta se zeleným zákalem

Ošetřovatelský plán a jeho realizace

2.4 Problematika zrakově postižených

3.1 Obecná část

3.1.2 Definice a současnost oboru

3.1.5 Foniatrie

3.2 Ošetřovatelský proces u klienta s onemocněním ucha

Současný stav onemocnění

3.2.1 Ošetřovatelský proces u klienta se zánětem středního ucha (otitis media)

Ošetřovatelský plán a jeho realizace

3.3 Ošetřovatelský proces u klienta s onemocněním polykacích cest

3.3.1 Ošetřovatelský proces u klienta s akutním zánětem mandlí (tonsillitis acuta)

Ošetřovatelský plán a jeho realizace

3.3.2 Ošetřovatelský proces u klienta se zbytnělou nosohltanovou mandlí (vegetatio adenoides)

Ošetřovatelský plán a jeho realizace

3.4 Ošetřovatelský proces u klienta s onemocněním horních cest dýchacích

3.4.1 Ošetřovatelský proces u klienta se sinusitidou

Ošetřovatelský plán a jeho realizace

3.4.2 Ošetřovatelský proces u klienta s tracheostomií

Ošetřovatelský plán a jeho realizace

4.1 Obecná část

4.1.2 Definice a současnost oboru

4.1.4 Ústní hygiena

4.2 Ošetřovatelský proces u klienta v záchovné (konzervační) stomatologii

4.2.1 Ošetřovatelský proces u klienta se zubním kazem

Ošetřovatelský plán a jeho realizace

4.4 Ošetřovatelský proces u klienta s onemocněním parodontu

4.4.1 Ošetřovatelský proces u klienta s gingivitidou (zánětem dásní)

Ošetřovatelský plán a jeho realizace u klienta s konzervativním způsobem léčby

Ošetřovatelský plán a jeho realizace u klienta s chirurgickým způsobem léčby

4.6 Ošetřovatelský proces u klienta s protetickými náhradami

4.7 Ošetřovatelský proces u klienta s chirurgickým způsobem léčby ve stomatologii – ústní, čelistní a obličejová chirurgie

Přehled nejčastějších onemocnění

4.7.1 Ošetřovatelský proces u klienta po extrakci zubu

Ošetřovatelský plán a jeho realizace

4.7.2 Ošetřovatelský proces u klienta se zlomeninou horní a dolní čelisti

Ošetřovatelský plán a jeho realizace

4.7.3 Ošetřovatelský proces u klienta s nádorem spodiny dutiny ústní a jazyka

Ošetřovatelský plán a jeho realizace u pacienta s chirurgickým způsobem léčby