Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. et Mgr. Naděžda Špatenková, Ph.D.

PhDr. Lucie Smékalová, Ph.D. et Ph.D.

EDUKACE SENIORŮ

Geragogika a gerontodidaktika

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5963. publikaci

Recenzovali:

prof. RNDr. Helena Haškovcová, CSc.

doc. PhDr. Jitka Skopalová, CSc.

prof. Ing. Petr Vavřín, DrSc.

Fotografie MgA. Svatopluk Klesnil

Odpovědný redaktor Mgr. Martin Hrdina, Ph.D.

Sazba a zlom Antonín Plicka

Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka

Formát ePub Antonín Plicka

Počet stran 232

Vydání 1., 2015

Vytiskla Tiskárna v Ráji, s.ro., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2015

Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-9917-9 (ePub)

ISBN 978-80-247-9916-2 (pdf)

ISBN 978-80-247-5446-8 (print)

Úvod

Stárnutí populace je jedním z významných demografických trendů současnosti, který se v celosvětovém měřítku stává problémem 21. století. Daná demografická situace se promítne do všech oblastí společenského života včetně vzdělávání. Představa, že vzdělávání je doménou období dětství a mládí, je již dávno překonána (Petřková, 1994, s. 24). Objevuje se požadavek a potřeba celoživotního učení a vzdělávání, jehož nedílnou součástí je i vzdělávání seniorů. V souvislosti s ním se přitom nabízí celá řada otázek:

•Jak by mělo konkrétně vzdělávání seniorů vypadat?

•Kdo je vlastně aktérem edukace seniorů?

•Jaká jsou specifika takového vzdělávání?

•Má vzdělávání seniorů nějaké limity?

•Jaké jsou cíle, funkce a prostředky vzdělávání seniorů?

Na tyto a další otázky se autorky pokouší ve své publikaci odpovědět. Kniha je výsledkem jejich dlouhodobého zájmu o edukaci seniorů a shrnuje jejich znalosti a zkušenosti z lektorské i manažerské činnosti v této oblasti. Autorky si rozhodně nečiní nárok na úplnou systematizaci geragogických poznatků. Tento publikační počin je spíše výzvou, apelem k hledání hlubších souvislostí edukace seniorů. Lidé ve věku nad 65 let tvoří asi 15 % obyvatelstva České republiky a jejich počet se bude pomalu, ale jistě zvyšovat. To je dostatečný důvod, proč bychom se měli zamýšlet nad vzdělávacími intervencemi zaměřenými na tuto věkovou kategorii.

Publikace je určena především lektorům, vzdělavatelům dospělých a seniorů, animátorům, aktivizačním a osvětovým pracovníkům, odborníkům z oblasti andragogiky, sociální práce, geragogiky, gerontologie, pedagogiky – zejména sociální pedagogiky a speciální pedagogiky apod., včetně studentů těchto oborů. Měla by oslovit zejména organizátory a realizátory všech forem celoživotního vzdělávání. Své čtenáře si bezpochyby najde také ve vzdělávacích agenturách, na univerzitách či v akademiích třetího věku, akademiích volného času, v domovech a jiných institucích pro seniory, v klubech důchodců, domech kultury či domech osvěty, knihovnách, muzeích apod.

1.Stárnutí populace jako výzva pro edukaci

1.1Demografický kontext a aktivní stárnutí

Proces stárnutí populace probíhá na celosvětové úrovni, nejrychleji pak v Evropě, kde se podíl osob starších 60 let zvýší na celých 35 % v roce 2050. Tento trend se nevyhne ani České republice. Podle projekce Českého statistického úřadu bude u nás v roce 2020 dokonce 28 % seniorů, což představuje téměř třetinu obyvatelstva. Největší nárůst počtu seniorů se pak očekává v kategorii dlouhověkých, tedy těch nejstarších. Odhaduje se, že v roce 2050 u nás bude žít asi půl milionu občanů ve věku nad 85 let (Projekce obyvatelstva České republiky 2013, s. 6).

Protože stále stoupá počet starších osob, narůstá i sociální skupina, která odčerpává veřejné finanční prostředky, ale nepodílí se na jejich tvorbě. „Dlouhověký svět“ tak má i své stinné stránky – především velké ekonomické důsledky. Senioři se stávají a budou stávat pro společnost stále větší ekonomickou zátěží. Ian Stuart-Hamilton (1999) hovoří v souvislosti se zatěžováním ekonomiky 21. století v důsledku „šednutí“ populace dokonce o tzv. demografické časované bombě. Josef Jařab (2008) ovšem uvádí, že není na místě vyvolávat katastrofické nálady, neboť zvýšení střední délky života je obecně dobrou zprávou, a připomíná také, že senioři jsou dnes v 75 či 80 letech v průměru zdravější a aktivnější, než tomu bývalo v minulosti. Markku Lehto (in Ilmarinen, 2008, s. 11) tvrdí, že prodlužování průměrné délky života je jedním z nejdůležitějších sociálních cílů, a pozitivně kvituje výrazné úspěchy, kterých se v tomto ohledu podařilo dosáhnout. Zdůrazňuje, že starší lidé jsou dnes v daleko lepší kondici než kdykoliv dříve, a postuluje hypotézu, že potřeba zdravotní a sociální péče se tak alespoň teoreticky oddaluje stejnou měrou, jakou narůstá celková délka života.

V souvislosti s demografickým stárnutím populace tak vyvstává otázka, jak naplňovat ideu, resp. koncept aktivního stárnutí, a jaké místo a roli seniorům v současné společnosti vymezit. Jaroslava Hasmanová Marhánková píše, že slovní spojení aktivní stárnutí se nejčastěji skloňuje v souvislosti se zapojením seniorů na trhu práce či právě s celoživotním vzděláváním (Hasmanová Marhánková, 2013, s. 13). Termín „aktivní stárnutí“ byl přijat Světovou zdravotnickou organizací (WHO) koncem devadesátých let. Dagmar Dvořáčková (2012, s. 29) poukazuje na to, že se jedná o pojem, který je širší než pouhé zdravé stárnutí, protože se netýká pouze zdraví a péče o zdraví, je mnohem komplexnější. Aktivní stárnutí neodkazuje primárně k fyzické aktivitě, ale spíše k zajištění možnosti participovat na dění ve společnosti ve všech fázích života (WHO, 2002, s. 12). Zahrnuje například respektování práva starších lidí na rovnost příležitostí, jejich zodpovědnost, účast na veřejných rozhodováních a ostatních aspektech komunitního života. Kritikové ovšem poukazují na to, že koncept aktivního stárnutí byl vyprázdněn do nejrůznějších politických deklarací. Alan Walker (2002, s. 124) otevřeně hovoří o tom, že aktivní stárnutí se stalo „sloganem, pod kterým se může schovat vše, co je zrovna potřeba“.

Idea aktivního stárnutí původně vychází ze zásad Organizace spojených národů pro seniory, které lze stručně shrnout následovně:

•nezávislost;

•účast na životě společnosti;

•důstojnost;

•péče;

•seberealizace.

Koncept aktivního stárnutí je prezentován jako určité řešení nejen pro společnost, ale i pro seniory samotné. Není nutné se ve vyšším věku vzdávat aktivit, kterým se člověk dříve věnoval a rád by se jim věnoval i nadále, například (sebe)vzdělávání nebo zapojení do pracovního procesu.[1] Je důležité, aby i člověk vyššího věku nacházel smysluplnost svého života, a aby byla zachována co nejdéle jeho autonomie a byl mu vytvořen prostor pro seberealizaci a sebeaktualizaci. To však nezáleží jenom na seniorech jako takových, je to do značné míry záležitostí veřejných činitelů a politiků. Člověk stárne ve své společnosti, je její součástí, proto i integrace seniorů do společnosti je nedílnou součástí konceptu aktivního stárnutí (srov. Sýkorová, Chytil, 2004).

Senioři rozhodně nebudou marginální skupinou, jejíž hodnoty a potřeby bude možné přehlížet, jako se dělo a děje doposud. S prodlužující se délkou života je nutné položit si otázku o kvalitě těchto let. Nejde totiž o to „přidat léta k životu“, ale „přidat život k létům“. Koncept aktivního stárnutí je podle Heleny Haškovcové založen na přesvědčení, že „lidský život se v současnosti může nejen prodlužovat, ale i zkvalitňovat“ (Haškovcová, 2010, s. 170). Markku Lehto (in Ilmarinen, 2008, s. 11) připomíná, že lidé si mohou až do velmi vysokého věku udržovat dobrou funkční kapacitu. Funkční kapacita představuje předpoklady a možnosti člověka realizovat různé životní úkoly, výzvy a zájmy. Je to možnost vést aktivní život. Dobrá nebo alespoň průměrná funkční kapacita je podmínkou úspěšného stárnutí (Ilmarinen, 2008, s. 171). Různé životní etapy člověka vyžadují různou funkční kapacitu. V mládí je prioritou vzdělávání a příprava na život. U dospělých je to rodinná a pracovní realizace. U seniorů pak vystupuje do popředí schopnost a možnost vést nezávislý, autonomní život. Starší lidé také čelí nejrůznějším problémům, mnohdy i samotě a izolaci. Neustále jsou konfrontováni s nutností přizpůsobit se rychlým ekonomickým a sociálním změnám, což otevírá relativně velký prostor pro jejich edukaci.

Také Jiřina Ondrušová (2011, s. 24) konstatuje, že dochází ke zlepšování funkčního stavu seniorské populace, a že charakteristiky budoucích seniorů budou v mnohém odlišné od jejich dnešních vrstevníků. Lze předpokládat, že se dožijí vyššího věku v lepším zdravotním stavu, budou vzdělanější a pravděpodobně i aktivnější. To by mělo představovat dostatečnou výzvu pro vzdělávání, resp. edukaci zaměřenou na tuto věkovou kategorii. Edukace seniorů totiž může optimálním způsobem (spolu)naplňovat ideu aktivního stárnutí. Vzdělávání se tak může stát reálnou a atraktivní součástí života ve vyšším věku. V určitém slova smyslu se může stát symbolem aktivního stárnutí.

1.2Sociální kontext

Situace starých lidí ve společnosti není jednoduchá (srov. Svobodová, 2011; Sýkorová, 2007). Friedrich Thieding už v roce 1965 napsal, že ve společnosti převládá primitivní názor, že staří lidé jsou zbyteční (Thieding, 1965). Také Simone de Beauvoir lakonicky zhodnotila situaci seniorů v moderním světě: „Je všeobecně známo, že dnešní stav starých lidí je skandální“ (Beauvoir, 1972). Ovšem ani v hypermoderní době, jak bývá současná společnost nazývána, není vztah k seniorům o mnoho lepší. Můžeme dokonce hovořit až o gerontofobii, chorobném strachu ze stáří a stárnutí. Tato situace je do značné míry posílena zažitými stereotypy, že staří lidé jsou pro společnost pouze zátěží, nejsou konkurenceschopní, jsou chudí, nemocní, opuštění, zbyteční, senilní, bezmocní a neužiteční (srov. Palmore in Tošnerová, 2002; Haškovcová, 1990, 2010).

Podle Edwarda Rosseta byla určitá prestiž stáří zničena rozvojem industrializace. Současný negativní postoj ke stáří a starým lidem je podle jeho názoru především důsledkem dvou revolucí: průmyslové a demografické. Počet starých lidí roste a jejich pozice se oslabuje (Rosset, 1968). Situaci a postavení starých lidí ve společnosti ovlivňují a komplikují i další faktory, mimo jiné nedostatek vzájemného porozumění mezi generacemi. V minulosti se postoje ke stáří a představy o stáří, tzv. image stáří, víceméně střídaly a dominovala vždy pouze jedna z nich – buď pozitivní (představa o idylickém stáří – staří lidé byli respektováni a ctěni pro svou moudrost, laskavost a trpělivost), nebo negativní (pojetí stáří jako období marnosti, útrap, strádání, nemocí a bolesti). Negativní postoje ke stáří a stárnutí mohou mít až podobu ageismu[2] (srov. Vidovićová, Rabušic, 2005). Určující jsou v tomto směru především ekonomické a demografické podmínky ve společnosti. Dnes je situace poněkud jiná – obě představy existují vedle sebe, ale ve skutečnosti jsou postoje ke stáří a starým lidem spíše negativní, často se vyskytují i postoje ambivalentní, kdy jsou staří lidé na jednu stranu sice litováni, ale na druhou stranu nejsou respektováni.

Každý člověk si v průběhu svého života utváří postoje ke starým lidem a k vlastnímu stáří. Formativní význam má v tomto ohledu především výchova v dětství. Stáří je víceméně stále stejné, ale interpretace toho, co to znamená být starý, jsou různé. Postoje ke stáří a starým lidem se mohou měnit dokonce v průběhu života jedince. Mladí lidé i lidé středního věku toho o stáří často moc nevědí a nezajímají se o ně. Stáří je pro ně neatraktivním a příliš vzdáleným životním obdobím. Každý však stárne a jednou (pokud nezemře mladý) se k „hranici“ stáří přiblíží a bude tak se stárnutím a stářím bezprostředně konfrontován. Ovšem nejen se svým stárnutím – všichni lidé stárnou, osoby blízké i vzdálené. Stáří je proces univerzální, a tedy platný pro všechny.

Individuální stárnutí a stárnutí populace byly ale až donedávna reflektovány jako dva oddělené problémy. Individuální procesy stárnutí, nahlížené především z pohledu medicíny a gerontologie, a měnící se věková struktura populace, nahlížená v rámci sociální politiky, musí být vnímány jako jeden vzájemně provázaný problém a musí být řešeny ve vzájemných souvislostech. To, co v současnosti potřebujeme, je sociální politika reflektující životní cykly jednotlivců (Kryńska, Szukalski, 2013, s. 10), a v kontextu edukace seniorů by to měla být sociální politika zřetelná především ve vzdělávací a zdravotní politice.

1.3Politický kontext

Také naše vláda musela reflektovat danou demografickou situaci a promítla koncept aktivního stárnutí již do prohlášení Národního programu přípravy na stárnutí na období let 2008 až 2012 (Kvalita života ve stáří), kde se konstatuje, že je „správné a prozíravé udělat maximum pro to, abychom vytvořili podmínky pro důstojný, zdravý a aktivní život v druhé polovině života a pro uplatnění potenciálu a aspirací rostoucího podílu starších osob. Polovina života stále většího počtu lidí se přitom odehraje ve věku nad 50 let. Demografické stárnutí bylo označeno také jako tichá revoluce. Je třeba se zamyslet nad tím, zda naše instituce, prostředí, způsob myšlení i života jsou připraveny na pozvolný, ale jistý příchod společnosti dlouhověkosti“ (www.mpsv.cz/cs/5045).

Nemusíme ani dlouho přemýšlet, aby nám bylo jasné, že na danou situaci zatím připraveni nejsme. Stárnutí populace bývá prezentováno jako hrozba. Představuje však velkou výzvu. Tato situace totiž přináší i určité šance, například vytváření dalších pracovních příležitostí. Senioři potřebují (resp. budou potřebovat) pomoc a péči. Senioři budou vytvářet trh. Josef Jařab (2008) to hodnotí následovně: „Zatímco se po desetiletí říkalo »mládí má budoucnost«, dnes jsou demografové i sociologové zajedno, že má-li něco budoucnost, pak je to stáří…“ Senioři budou neopominutelnou skupinou klientů, pacientů, zákazníků, uživatelů služeb či účastníků nejrůznějších forem vzdělávání. Je proto nanejvýš žádoucí, aby na stárnutí populace a rostoucí kohorty seniorů byli připraveni nejen gerontologové, ale prakticky všichni, kteří se s nimi mohou (nejen) při výkonu svého povolání setkat. Stárnutí populace je tak apelem pro rozvoj široce koncipované geragogiky. Konstituování této nové disciplíny na rozhraní gerontologie a andragogiky není pouze důsledkem rostoucího vlivu současných demografických a sociálních faktorů, je v určitém slova smyslu společenskou zakázkou a odpovědností.

Také v současném vládním prohlášení Národní strategie podporující pozitivní stárnutí pro období let 2013 až 2017 je stárnutí populace prezentováno jako výzva pro společnost. Aby však bylo možné potenciál rostoucího počtu starších občanů využít v co největší míře, je nezbytné se zaměřit na dvě základní oblasti – celoživotní učení a zdravé stárnutí.[3] Celoživotní učení je v tomto dokumentu představeno jako kontinuální proces získávání a rozvoje vědomostí, intelektových schopností a praktických dovedností v průběhu celého života, jehož nedílnou součástí je i vzdělávání seniorů. Dokument pak mimo jiné v oblasti celoživotního učení formuluje tyto vize (čeho by mělo být dosaženo):

•podpora celoživotního učení;

•široká osvěta v oblasti celoživotního učení;

•zlepšení přístupu, kvality a rovnosti při uplatňování konceptu celoživotního učení;

•znovuzapojení starších osob na trhu práce;

•podpora vzdělávacích aktivit pro seniory včetně zajištění jejich dostupnosti i v menších městech a obcích.

Rozvoj univerzit třetího věku a dalších vzdělávacích aktivit pro seniory by měl být naplňován skrze tato konkrétní opatření:

•zpracování výzkumné studie o dopadu účasti na vzdělávacích aktivitách na zdravotní stav seniorů;

•vytvoření pracovní skupiny za účelem navržení systému vícezdrojového financování, který povede ke zvýšení nabídky vzdělávacích kurzů v rámci univerzit třetího věku, a to s ohledem na rostoucí význam kompetenčního vzdělávání U3V;

•implementace navržených opatření na nový systém vícezdrojového financování univerzit třetího věku;

•každoroční sledování podílu osob, které se po absolvování univerzity třetího věku začlenily na trh práce nebo do dobrovolnických aktivit;

•každoroční vyhodnocování fungování univerzit třetího věku s ohledem na systém financování, poptávku a nabídku po nabízených kurzech a navrhování plánu rozvoje na další období;

•informování obcí a regionů o přínosech virtuální univerzity třetího věku skrze osvětu a příklady osvědčené praxe.[4]

Systematické prosazování myšlenky celoživotního učení a vzdělávání úzce souvisí se vznikem a rozvojem nové disciplíny – geragogiky. V souladu s výše zmíněnou národní strategií lze tedy předpokládat, že i v oblasti vzdělávání bude možné setkávat se se seniory stále častěji. Edukace seniorů však vyžaduje specifické postupy a jejich efektivní vzdělávání musí respektovat geragogické požadavky. To jsou další argumenty pro rozvoj této disciplíny.

Table of Contents

Úvod

1. Stárnutí populace jako výzva pro edukaci

1.1 Demografický kontext a aktivní stárnutí

1.2 Sociální kontext

1.3 Politický kontext

2. Geragogika

3. Předmět geragogiky

3.5 Edukace seniorů jako prostředek a/nebo cíl

4. Objekt geragogiky

5. Specifika seniorů jako účastníků vzdělávání

6. Specifika vzdělávání seniorů

7. Vzdělávání seniorů v České republice

7.1 Univerzity třetího věku

7.5 Virtuální univerzita třetího věku

8. Vzdělávání seniorů v zahraničí

9. Gerontodidaktika

9.2 Základní didaktické kategorie

9.2.2 Metody

9.2.4 Didaktické zásady

9.4 Fáze didaktického procesu

10. Lektor ve vzdělávání seniorů

11. Komunikace v geragogice

11.1 Na osobu (seniora) orientovaný přístup