Vzor citace: TOMEŠ, I. a kol. Sociální právo České republiky. 2., přepracované vydání. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2015. 340 s.

Jednotlivé části publikace zpracovali:

úvod (Igor Tomeš)

hlava 1 Pojetí sociálního práva, jeho předmět, systém a nástroje (Igor Tomeš)

hlava 2 Právo na vzdělání (Adéla Mojžíšová, Igor Tomeš)

hlava 3 Sociální sovislosti práva na zdraví a zdravotní péči (Adéla Mojžíšová)

hlava 4 Právo na krátkodobé zabezpečení v době nemoci (Kristina Koldinská)

hlava 5 Právní úprava zaměstnanosti (Milan Galvas)

hlava 6 Sociální rozměr podmínek práce (Milan Galvas)

hlava 7 Právo občanů na rodinu a ohrožených dětí na ochranu (Miroslav Mitlöhner, Adéla Mojžíšová, Igor Tomeš)

hlava 8 Práva seniorů (Igor Tomeš)

hlava 9 Dlouhodobé dávky sociálního zabezpečení (Kristina Koldinská)

hlava 10 Péče o dlouhodobě zdravotně postižené a umírající (Miroslav Mitlöhner, Igor Tomeš)

hlava 11 Podpora a pomoc chudým (Igor Tomeš, Petr Víšek)

hlava 12 Podpora a pomoc „zanedbaným“ osobám (Igor Tomeš)

hlava 13 Menšiny, etnika a cizinci u nás (Igor Tomeš, Petr Víšek)

hlava 14 Sociální služby (Igor Tomeš)

závěr (Igor Tomeš)

Právní stav publikace je ke dni 1. 1. 2016.

© prof. JUDr. Igor Tomeš, CSc., doc. JUDr. Milan Galvas, CSc., doc. JUDr. Kristina Koldinská, Ph.D., JUDr. Miroslav Mitlöhner, CSc., doc. PhDr. Adéla Mojžíšová, Ph.D., Ing. Petr Víšek, 2015

ISBN 978-80-7478-941-0 (brož.)978-80-7478-942-7 (e-pub)

O autorech

doc. JUDr. Milan Galvas, CSc.

Právník, dnes docent Právnické fakulty Masarykovy univerzity v Brně (MU). Narodil se 21. 4. 1949 v Opavě. Po maturitě na tamějším gymnáziu (SVVŠ) prošel několika zaměstnáními. Později, v roce 1970, absolvoval právnickou fakultu MU. Pracoval na katedře občanského práva, oddělení pracovního práva a sociálního zabezpečení. V roce 1990 založil na fakultě samostatnou katedru pracovního práva a sociálního zabezpečení. V roce 1983 získal titul CSc., v roce 1995 v Brně habilitoval a získal titul docent pro obor pracovní právo. Je autorem několika monografií, k nejdůležitějším patří Postavení a úkoly pracovní smlouvy v současnosti, UJEP, Brno 1985, Pracovná zmluva, Práca, Bratislava 1988, Kolektivní pracovní právo České republiky (úvahy a východiska), MU, Brno 1995, několik učebnic pracovního práva (MU 2004, MU 2012, editor a spoluautor) a práva sociálního zabezpečení (MU 2000, spolu se Zdeňkou Gregorovou). Dále publikoval na 100 odborných článků. Účastnil se řady vědeckých konferencí doma i v zahraničí.

doc. JUDr. Kristina Koldinská, Ph.D.

Je docentkou na Právnické fakultě Univerzity Karlovy. Od roku 1997 pracuje na katedře pracovního práva a práva sociálního zabezpečení, kde vyučuje oba předměty a garantuje a vyučuje kurzy zaměřené na evropské aspekty sociálního práva, a to i zahraničním studentům v kurzech LLM. Publikuje v České republice (především v nakladatelství C. H. Beck) a také v různých zahraničních nakladatelstvích (Ashgate, Routledge) a v domácích i zahraničních právních časopisech. Pravidelně přednáší na Evropské právní akademii v Trevíru. Ve své odborné činnosti se zaměřuje především na rovnost žen a mužů, sociální právo EU, koordinaci sociálního zabezpečení, sociální pomoc. Je členkou mezinárodní sítě právních odborníků v boji proti diskriminaci a rovněž mezinárodní sítě FreSsco (volný pohyb a koordinace systémů sociálního zabezpečení). V obou případech se jedná o dlouhodobé projekty, řízené prestižními evropskými univerzitami a financované Evropskou komisí.

JUDr. Miroslav Mitlöhner, CSc.

Narozen 27. 2. 1936 v Kaplici, právník, absolvent Právnické fakulty UK v Praze. Od promoce působil jako justiční čekatel Krajského soudu v Pardubicích, soudce Okresního soudu v Rychnově nad Kněžnou, předseda okresních soudů v Chrudimi a Jičíně, vedoucí oddělení všeobecné legislativy Ministerstva spravedlnosti ČSR, vedoucí oddělení organizace zdravotnictví a medicínského práva Ústavu sociálního lékařství. Od roku 1992 působí jako odborný pracovník ÚSP AV ČR a v letech 2003–2010 pracoval jako vedoucí katedry sociální práce a sociální politiky Pedagogické fakulty UHK. Od 1. 1. 2011 do 30. 6. 2014 byl ředitelem Ústavu sociální práce Univerzity Hradec Králové, členem Vědecké rady UHK a Pedagogické fakulty UHK. Je nositelem Pamětní medaile „50 let kriminalistického sborníku“ a Pamětní medaile „Za službu míru“. Jeho odborným zájmem je trestněprávní problematika spojená s lidskou sexualitou, se zdravotnictvím a sociální oblastí. Kromě toho se věnuje otázkám právní odpovědnosti. Založil tradici a organizuje Pardubické kongresy k sexuální výchově (21 ročníků) a Hradecké dny sociální práce (10 ročníků). Publikoval více než 400 statí a kapitol převážně v odborných časopisech a monografiích. Je rovněž spoluautorem publikace Problematika dětských práv v České republice s přihlédnutím k fenoménu komerčního sexuálního zneužívání dětí.

doc. PhDr. Adéla Mojžíšová, Ph.D.

Narozená dne 13. února 1974, vystudovala magisterský studijní obor Rehabilitační péče o postižené děti, dospělé a staré osoby na Zdravotně sociální fakultě Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích. Dosáhla akademických titulů PhDr. a Ph.D. Habilitovala a je docentkou na katedře sociální práce Zdravotně sociální fakulty Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích. Odborně se zaměřuje na zdravotně sociální problematiku, na teorie a metody sociální práce a na supervizi v sociální práci.

prof. JUDr. Igor Tomeš, CSc.

Narozen 17. 4. 1931 v Brně, právník, dnes profesor Filozofické fakulty Univerzity Karlovy v Praze. Absolvoval Právnickou fakultu UK v roce 1955. Na právnické fakultě založil samostatný kurs práva sociálního zabezpečení (1955). V letech 1959–1963 pracoval jako mezinárodní úředník Mezinárodního úřadu práce (MOP) v Ženevě v odboru sociálního zabezpečení. Po návratu habilitoval jako docent pracovního práva a práva sociálního zabezpečení Právnické fakulty UK (1967). Editoval první učebnici tohoto oboru (1968). Po intervenci sovětských vojsk (1968) musel z politických důvodů opustit Právnickou fakultu UK a po devíti měsících nezaměstnanosti nastoupil do hutního průmyslu, kde v letech 1970–1989 pracoval jako sociální pracovník (1970–1973), sociolog (1973–1976), výzkumný pracovník (1976–1985) a vědecký pracovník (1985–1989). V letech 1989–1991 byl prvním náměstkem federálního ministerstva práce a sociálních věcí, odpovědným za mezinárodní, legislativní a sociální úsek. V roce 1990 byl rehabilitován a prezidentem Havlem jmenován profesorem na Právnické fakultě UK. Po odchodu do důchodu v roce 1991 založil s Jiřinou Šiklovou na Filozofické fakultě UK Katedru sociální práce (1992), kde dodnes přednáší kursy sociálního práva, sociální správy, teorie sociální politiky a evropskou sociální politiku a právo. V roce 1990 založil Československou společnost pro pracovní právo a sociální zabezpečení a byl jejím prvním předsedou. V letech 1992–1999 byl registrovaným mediátorem MPSV pro kolektivní vyjednávání. V roce 1992 spoluzaložil konzultační firmu Personnel (1992) a posléze vlastnil firmu Personnel Consulting (1999). Působil jako konzultant Světové banky (SB) a Evropského společenství (ES) pro otázky sociálních a zdravotních reforem v Albánii, Arménii, Bělorusku, Bosně a Hercegovině, Bulharsku, Gruzii, Chorvatsku, Íránu, Japonsku, Kazachstánu, Litvě, Lotyšsku, Makedonii, Moldávii, Polsku, Rumunsku, Rusku, Slovinsku, Súdánu, na Slovensku, Ukrajině a v Uzbekistánu. Za práci v Albánii dostal státní vyznamenání. Napsal osmnáct knih, k nejdůležitějším patří učebnice Československé právo sociálního zabezpečení (editor a spoluautor, Orbis 1968), Zabezpečení starých lidí v Evropě (Academia 1968), Sociální politika – teorie a mezinárodní zkušenost (Socioklub Praha 1996, 2. vydání 2001), Sociální správa (editor a spoluautor, Portál 2002, 2. vydání 2009), Sociální právo EU (spolu s Kristinou Koldinskou, C. H. Beck, 2004), Úvod do teorie a metodologie sociální politiky (Portál 2010), Obory sociální politiky (Portál 2011) a Sociální stát v Československu, 1918–1992 (spolu s Jakubem Rákosníkem a kol., Auditorium 2013). Publikoval na tři sta odborných článků doma i v zahraničí a přispěl kapitolou do řady domácích i zahraničních odborných knih vydaných v Anglii, Německu, Itálii a USA. Byl profesorem univerzity v Terstu (do 1968) a přednášel na řadě evropských univerzit a na mnohých vědeckých konferencích a odborných seminářích.

Ing. Petr Víšek

Narozen 16. 6. 1945 v Červeném Kostelci. Absolvent Vysoké školy ekonomické v Praze, obor Řízení a plánování národního hospodářství, promován v roce 1968. V prvním volebním období byl poslancem České národní rady. Od roku 1972 do roku 1993 působil na federálním ministerstvu práce a sociálních věcí v různých funkcích v oblastech rodinné politiky, nepojistných sociálních dávek, plánování sociálních služeb a romské problematiky. Jako ředitel odboru sociální politiky se podílel na přípravě klíčových zákonů sociální reformy po roce 1990. Od roku 1993 do roku 2007 působil na Ministerstvu práce a sociálních věcí ČR.

Stal se spoluzakladatelem a dlouholetým ředitelem Socioklubu – sdružení pro podporu rozvoje teorie a praxe sociální politiky – a je autorem a spoluautorem výzkumů a publikací realizovaných tímto sdružením. Spoluzakládal obecně prospěšnou společnost Národní centrum sociálních studií (www.ncss.cz) a je jejím ředitelem. Je členem správní rady Výzkumného ústavu práce a sociálních věcí a členem redakční rady časopisu Rezidenční péče. Působí jako externí pedagog na katedře sociální práce Filozofické fakulty UK, vyučuje obor Řízení regionální sociální politiky.

Používané zkratky

APZ

Aktivní politika zaměstnanosti

BZOP

Bezpečnost a ochrana zdraví při práci

ČR

Česká republika

ČSFR

Česká a slovenská federativní republika

ČSFSR

Československá federativní socialistická republiky

ČSR

Československá republika

ČSSR

Československá socialistická republika

ČSSZ

Česká správa sociálního zabezpečení

EHS

Evropské hospodářské společenství

ES

Evropské společenství

EC

European Communities (Evropské společenství)

EU

Evropská unie / European Union

KÚ

krajský úřad

MOP

Mezinárodní organizace práce

MPSV

Ministerstvo práce a sociálních věcí ČR

MŠMT

Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy ČR

OSN

Organizace spojených národů

OSSZ

Okresní správa sociálního zabezpečení

OÚ

obecní úřad

OÚRP

obecní úřad s rozšířenou působností

obč. zák.

občanský zákoník, zákon č. 89/2012 Sb.

RE

Rada Evropy

SB

Světová banka (World Bank)

SZO

Světová zdravotnické organizace

THC

TetraHydroCannabinol

tr. zákoník

zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník, ve znění pozdějších předpisů

UNESCO

United Nations Educational, Scientific and Cultural Organization (Organizace OSN pro výchovu, vědu a kulturu)

UK

Univerzita Karlova, Praha

UNO

United Nations Organization (Organizace spojených národů)

ÚP

Úřad práce ČR

ÚSP

Ústřední sociální pojišťovna

VZP

Všeobecná zdravotní pojišťovna

WHO

World Health Organization (Světová zdravotnická organizace)

zák. práce

zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce, ve znění pozdějších předpisů

Úvodem k prvnímu vydání

Sociální ochrana vznikala velmi pozvolně. Nejprve morálně-náboženské normy zakazovaly zabíjení (Mojžíšovo Desatero přikázání), pak následovaly státní zásahy proti dlužnímu otroctví (Solonovy reformy, 594–593 př. n. l.) a veřejné podpory svobodným chudým (Perikles, 5. století př. n. l.). Na to navazovaly spolky vzájemného zabezpečení, které vznikaly již v antickém Řecku a Římě jako soukromé iniciativy. Ve středověku je zakládaly horní bratrstva (v českém království po roce 1300) [1], cechy a hanzy i spolky tovaryšů. V 19. století byly zakládány dělnické vzájemnostní spolky. Jako první se pokusil zavést povinné vzájemnostní spoření Colbert[2] pro francouzské námořníky, ale neúspěšně. Po objevení zákonitosti úmrtnostních tabulek a vzniku komerčního životního pojištění vyvstala myšlenka povinného životního pojištění[3] a posléze v Německu kancléř Bismarck zavedl povinné sociální pojištění, jehož základní myšlenkou bylo přenesení sociálních nákladů na občany a jejich zaměstnavatele.

Po první světové válce se v sociální ochraně a její právní úpravě mnohé změnilo. Z chudinské péče, založené na dobrovolné solidaritě, se vyvinul systém fakultativní sociální péče a dobudoval se systém povinné solidarity v různých formách obligatorního sociálního pojištění a veřejného zaopatření.[4] K tomu přibyla veřejnoprávní intervence na ochranu práce v pracovních, resp. služebních poměrech, jako např. omezení pracovní doby či bezpečnost práce.

Tento proces pokračoval i po druhé světové válce. Vzniklo národní pojištění, na vysokých školách se začalo přednášet pracovní právo a právo sociálního zabezpečení, tvořila se specializovaná pracoviště (katedry, ústavy) a vydávaly se učebnice.[5] Postupně se začalo rozlišovat mezi ochranou práce (pracovní právo) a obligatorní ochranou nepracujících občanů (sociální pojištění či zaopatření) a jejich fakultativní ochranou (sociální pomoc a služby).

Přijetím Amsterdamské (1996) a zejména Lisabonské (2007) novely Římské smlouvy a přetvořením Evropského hospodářského společenství (EHS) v Evropskou unii (EU) Lisabonskou smlouvou se situace výrazně změnila. Dnes dochází v Evropě ke konvergenci všech forem sociální ochrany a vznikají integrální systémy veřejnoprávní sociální ochrany občanů, jak pracujících, tak nepracujících, jako výraz povinné sociální solidarity, kterou je stát povinen zabezpečovat v souladu s Listinou základních práv EU, ratifikovanými mezinárodními smlouvami Organizace spojených národů (OSN), Mezinárodní organizace práce (MOP)[6], Rady Evropy (RE)[7] a komunitárním právem Evropské unie (EU)[8]. Tyto smlouvy daly pevný rámec a standardy pro obsah a rozsah povinné sociální ochrany. Tak vzniklo mezinárodní sociální právo a koncept povinné sociální solidarity[9]. Sociální práva občanů jsou zapisována do ústav jednotlivých evropských států a vytvářejí tak národní sociální normativy a základ pro sociální doktríny evropských států.

Vznikl koncept povinné solidarity v moderním evropském sociálním státu, který se řídí evropskými hodnotami (důstojnost člověka, jeho svoboda a práva, povinná solidarita mezi občany alespoň na důstojné životní úrovni a aktivní participace na politických a sociálních procesech). Tyto determinují jeho kvalitu. Míra štědrosti se liší podle ekonomických možností a převažující sociální doktríny toho kterého státu. Diskuse vedená mezi ekonomy o sociálním státě se týká jeho kvantity, nikoliv kvality, která je zaručena ústavou.

Tento výrazný posun v kvalitě sociální ochrany, který proběhl i v České republice,[10] inspiroval autory k analýze tohoto vývoje a jeho odrazu v právní úpravě ČR a následně k napsání této monografie. Ambicí tohoto kolektivu je zdůvodnit existenci sociálního práva jako samostatného právního odvětví v české demokratické společnosti, integrujícího všechny veřejnoprávní nástroje sociální ochrany občanů.

Výklad jsme uzpůsobili podle systematiky odvětví sociální ochrany práce i sociálních událostí, které se mohou občanům přihodit, tak jak jsou mezinárodně definovány Listinou základních práv EU a dalšími mezinárodními úmluvami. Navrhované pojetí sociálního práva vychází z Beveridgem deklarovaného pojetí sociálních povinností demokratického státu vůči svým občanům, tj. povinností státu usilovat o jejich zdraví, vzdělanost, možnost výdělečné činnosti, sociální bezpečnost a ochranu obyvatelstva proti sociálním důsledkům zanedbanosti některých z nich.

Nejde o systematický a podrobný výklad ustanovení jednotlivých zákonů. K tomu slouží

(i) učebnice pro právníky vypracované kolektivy vedenými M. Bělinou[11], P. Tröstrem[12] a Z. Gregorovou s M. Gavlasem[13],

(ii) učebnice práva pro neprávníky[14] a

(iii) různé komentáře k zákonům.

Nesnažíme se je nahradit ani jim konkurovat. To nelze ani v omezeném rozsahu této monografie dokázat, a není to ani náš účel. Pokusíme se spíše o výklad institucí, které jsou součástí systému sociálního práva, jejich rolí a místa v soustavě sociálního práva. Jde tedy o vysvětlení systému, nikoliv o podrobný popis právní úpravy.

Monografie může sloužit jako úvod do sociálního práva pro studenty studia sociální politiky a sociální práce a pro sociální pracovníky v praxi, tedy pro neprávníky, pracující v odvětvích sociální ochrany.

V našem pojetí spadá sociální právo do veřejnoprávního rámce. Je to v podstatě veřejnoprávní intervence do soukromoprávních vztahů na ochranu občanů. Proto v systému nebude pojednáno o pracovní smlouvě, která svou systémovou povahou patří do soukromého práva a podle našeho přesvědčení by měla být upravena v občanském zákoníku. Naopak samostatná právní úprava služebních poměrů státních a veřejných zaměstnanců do sociální ochrany patří, protože je nesporně součástí správního, tedy veřejného práva a na zaměstnance soukromoprávních subjektů se nevztahuje.

Sociální politika a sociální práce se jako obor vyučuje na více než 15 vysokých a vyšších odborných školách a jen ve veřejné správě se tímto oborem živí přes 20 tisíc pracovníků praxe. Výběr institucí a otázek bude podřízen tomu, co by měl sociální pracovník vědět o institucích sociálního práva, s odkazem na relevantní zákony. Jde o pokus zdůvodnit existenci sociálního práva a vypracovat srozumitelný text pro cílovou skupinu, kterou tvoří neprávníci v sociální správě. Při systematice se vychází ze sociálních událostí, které veřejná sociální ochrana zabezpečuje.

Děkuji všem, kteří spolupracovali na přípravě publikace:

(i) všem zúčastněným autorům z Univerzity Karlovy v Praze, Masarykovy univerzity v Brně, Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích, Univerzity Hradec Králové a MPSV,

(ii) odborné redaktorce LINDE Praha paní Tereze Píchalové,

(iii) recenzentům JUDr. Jiřímu Biskupovi, vrchnímu řediteli MPSV, a doc. JUDr. Kristině Koldinské, Ph.D., za jejich přínosné podněty.

Za autory

prof. JUDr. Igor Tomeš, CSc.

[1] TOMEŠ, I. Úvod do teorie a metodologie sociální politiky. Praha: Portál, 2010.

[2] Jean-Baptiste COLBERT (1619–1683) byl osobním sekretářem kardinála Mazarina a po jeho smrti francouzským ministrem financí za vlády Ludvíka XIV. (1665–1683). Založil ekonomický směr merkantilismus.

[3] S touto myšlenkou přišel jako první britský novinář a spisovatel Daniel DEFOE (1660–1731), představitel realismu.

[4] Obligatorní péče se od fakultativní péče liší především tím, že na ni má občan ze zákona právo, jakmile splní zákonné podmínky. O fakultativních dávkách a službách rozhoduje veřejná správa a není na ně nárok ze zákona. Obligatorní systémy se dělí na sociální pojištění, na které musí občan přispívat, a na sociální zaopatření, hrazené z veřejných rozpočtů.

[5] Např. TOMEŠ, I. a kol. Československé právo sociálního zabezpečení. Praha: Orbis, 1968.

[6] Úmluvy č. 102/1952 o minimální normě sociálního zabezpečení [C102 Social Security (Minimum Standards) Convention, 1952], č. 121/1964 o dávkách při pracovních úrazech a nemocech z povolání, č. 128/1967 o invalidních, starobních a pozůstalostních dávkách (C128 Invalidity, Old-Age and Survivors’ Benefits Convention, 1967), č. 130/1969 o léčebně preventivní péči a dávkách v nemoci (C130 Medical Care and Sickness Benefits Convention, 1969) a č. 168/1988 o podpoře zaměstnání a ochraně proti nezaměstnanosti.

[7] Zejména Úmluva Rady Evropy č. 48/1964. Evropský zákoník sociálního zabezpečení.

[8] Viz KOLDINSKÁ, K, TOMEŠ, I. Sociální právo EU. Praha: C. H. Beck, 2004.

[9] Viz TOMEŠ, I., Otázky realizace povinné sociální solidarity sociálním státem. Fórum sociální práce. 2012, č. 2, s. 49–71.

[10] RÁKOSNÍK, J., TOMEŠ, I. a kol. Sociální stát v Československu, Právně-institucionální vývoj v letech 1918–1992. Praha: Auditorium, 2013, s. 416.

[11] BĚLINA, M. a kol. Pracovní právo. 5. vyd. Praha: C. H. Beck, 2012, s. 599.

[12] TROSTER, P. a kol. Právo sociálního zabezpečení. 6. vyd. Praha: C. H. Beck, 2013, s. 379.

[13] GREGOROVÁ, Z., GAVLAS, M. Sociální zabezpečení. 2. vyd. Brno: Masarykova univerzita, 2000, s. 280.

[14] KOLDINSKÁ, K. Sociální právo. Praha: C. H. Beck, 2007, s. 165.

Úvodem k druhému vydání

První vydání této monografie vyšlo v roce 2014 a vydalo ji v Praze rakouské nakladatelství LINDE. Rakouský majitel se však ještě v témže roce rozhodl ukončit své aktivity v ČR, zrušil všechny nakladatelské smlouvy a stáhl své publikace z trhu.

Autorský kolektiv reagoval na zájem studentů a obrátil se na německého nakladatele Wolters Kluwer s žádostí o vydání druhé, přepracované verze této monografie. Nakladatel žádosti vyhověl a uzavřel s autory nakladatelskou smlouvu.

Z autorského kolektivu z pracovních důvodů odešel JUDr. Jiří Veselý, Ph.D., autor původní hlavy 7. Jeho úvazek převzala doc. JUDr. Kristina Koldinská, Ph.D., z Právnické fakulty Univerzity Karlovy. Monografie se doplnila a podle potřeby přepracovala a v této nové podobě se nabízí čtenářům.

Autorský kolektiv děkuje nakladateli Wolters Kluwer za vstřícnost a jeho redaktorům za jejich zájem i spolupráci na konečném textu díla. Zejména děkuje redaktorce Šárce Marčanové za péči, s jakou text upravila.

Za autorský kolektiv

prof. JUDr. Igor Tomeš, CSc.

Hlava první

Pojetí sociálního práva, jeho předmět, systém a nástroje

§ 1 Pojem a předmět sociálního práva

Jak bylo již v úvodu napsáno, navrhované pojetí sociálního práva vychází z beveridgeovského pojetí sociálních povinností státu vůči svým občanům.[15] Sociální stát evropského typu musí vyvinout úsilí ve prospěch svých občanů v boji proti jejich nevzdělanosti, nemoci, nezaměstnanosti, nouzi a zanedbanosti. K tomu se zavázal ratifikací světových a evropských úmluv v rámci OSN, MOP, WHO, UNESCO, Rady Evropy (RE) a přijetím práva Evropské unie (EU).[16] To vše se týká i ČR, která je sociálním státem evropského typu. Přijala na sebe povinnost organizovat veřejnou solidaritu ve prospěch svých nevzdělaných, nemocných, nezaměstnaných a sociálně potřebných občanů a chránit je proti nežádoucímu jednání sociálně zanedbaných občanů. Sociální právo tedy vnímáme jako odvětví veřejného práva, upravující veřejné intervence do soukromoprávních vztahů v zájmu sociální ochrany občanů.

Výklad se bude týkat veřejnoprávního rámce, v němž se budou v praxi sociální a další pracovníci pohybovat, nikoli soukromého práva. Pracovní smlouva mezi soukromými subjekty je smlouva závazkového práva, má být tedy upravena občanským zákoníkem. To, že je dnes v bývalých komunistických zemích upravena zákoníkem práce, mimo občanský zákoník, je produktem uspořádání předchozího totalitního státu, který byl vlastníkem všech výrobních prostředků a všichni občané byli více či méně jeho zaměstnanci; proto potřeboval jakýsi celospolečenský pracovní řád a zákoník práce tuto funkci plnil. Komunistický stát pracovní smlouvu deklasoval jen na „spouštěcí mechanismus“ pracovního poměru. Je načase pracovní smlouvě vrátit její význam tím, že se zařadí mezi ostatní občanskoprávní smlouvy.

Předmětem sociálního práva je veřejná sociální ochrana obyvatelstva. Vychází z pojmu sociální ochrana, který má dvě významové hladiny. V širším významu [17] zahrnuje všechny ostatní pojmy, jako jsou sociální péče (v užším i širším, původním významu), pracovněprávní ochrana zdraví a bezpečnosti při práci, sociální zabezpečení včetně sociálního pojištění, sociální služby, ochrana sociálního prostředí (sociální ekologie a průmyslová hygiena), zdravotní a sociální prevence a sociálně-zdravotní rehabilitace. Je jím označován soubor všech veřejnoprávních nástrojů, kterými se zabezpečují záměry sociální ochrany, tak jak jsou definovány v paktech OSN upravujících lidská, osobní a sociální práva, v Evropské sociální chartě a Listině základních práv EU. Označuje systematické úsilí státu jako veřejnoprávního subjektu o zabezpečení povinné sociální solidarity, zejména o (i) sociální začlenění svých občanů a jejich ochranu při výdělečné činnosti, (ii) dostupnost veřejných dávek a služeb a (iii) řešení obtížných životních situací občanů, které vedou k ekonomické nebo sociální nouzi, jejich vyloučenosti ze standardních sociálních procesů a které občané nejsou schopni řešit vlastními silami nebo silami své rodiny či sousedskou výpomocí. Tímto úsilím stát zajišťuje nezadatelná občanská práva na práci a spravedlivou odměnu za ni, na důstojné pracovní podmínky, na rodinu a výchovu svých dětí, na svobodný a důstojný život a na důstojné životní minimum.

V užším pojetí[18] sociální ochrana zahrnuje dostupnost kvalitní zdravotní péče, obligatorní systémy sociálního pojištění (zdravotní, úrazové, nemocenské a důchodové) a státního zaopatření (státní sociální podpora a zabezpečení pro státní zaměstnance) a fakultativní systémy sociální péče (podpora v hmotné nouzi a sociální služby).

Sociální právo vychází ze širšího pojetí sociální ochrany a upravuje všechny důležité podmínky vzdělání, zdraví, práce a života občanů regulací (i) pracovních a životních podmínek, tj. veřejnoprávní intervencí do soukromoprávních vztahů, (ii) sociálních souvislostí poskytování zdravotních služeb a vzdělávání, (iii) hmotného zabezpočení soustavou sociálních dávek a (iv) služeb zajišťujících důstojné sociální podmínky života člověka.

Sociální právo reguluje především veřejné transfery ve prospěch sociálně potřebných občanů a tak realizuje povinnou solidaritu, definovanou ústavními právy občanů na zdraví, vzdělání, práci, sociální zabezpečení a sociální péči včetně sociálních služeb. Má tedy výrazné ekonomické souvislosti.[19] Podle některých autorů je i zdrojem ekonomického růstu, mimo jiné tím, že tlumí zdroje sociálního napětí.[20]

Table of Contents

O autorech

Používané zkratky

Úvodem k prvnímu vydání

Úvodem k druhému vydání

Hlava první Pojetí sociálního práva, jeho předmět, systém a nástroje

§ 1 Pojem a předmět sociálního práva

§ 2 Vývoj, který vedl ke vzniku sociálního práva

§ 3 Pojetí sociálního práva

§ 4 Základní mezinárodní východiska soudobého sociálního práva ČR

§ 5 Systém sociálního práva ČR

§ 6 Prameny sociálního práva

§ 7 Základní principy sociálního práva

A. Princip rovnosti a zákaz diskriminace

B. Důstojnost

C. Svobody a práva

D. Solidarita

E. Participace

§ 8 Nástroje realizace sociálního práva

Hlava druhá Právo na vzdělání

§ 1 Dostupnost základního vzdělání

Hlava třetí Sociální souvislosti práva na zdraví a zdravotní péči

Hlava čtvrtá Právo na krátkodobé zabezpečení v době nemoci

Hlava pátá Právní úprava zaměstnanosti

§ ? Politika zaměstnanosti

§ ? Ochrana zaměstnance při skončení pracovního poměru

Hlava šestá Sociální rozměr podmínek práce

§ 1 Bezpečnost a ochrana zdraví při práci

§ ? Pracovní doba a doba odpočinku

§ ? Sociální aspekty odměňování práce

§ ? Kolektivní obrana

Hlava sedmá Právo občanů na rodinu a ohrožených dětí na ochranu

Hlava osmá Práva seniorů

Hlava devátá Dlouhodobé dávky sociálního zabezpečení

§ 1 Náhrada či příspěvek k příjmu osobám se zdravotním postižením

§ 2 Zabezpečení příjmů seniorům

§ 3 Ztráta živitele jako úbytek pravidelných příjmů

Hlava desátá Péče o dlouhodobě zdravotně postižené a umírající

Hlava jedenáctá Podpora a pomoc chudým

§ 4 Sociální bydlení a sociální byty

Hlava dvanáctá Podpora a pomoc „zanedbaným“ osobám

Hlava třináctá Menšiny, etnika a cizinci u nás

Hlava čtrnáctá Sociální služby