ODSTÍNY VÁŠNĚ

July Cullenová

Zakázaný tanec

Vydala Moravská Bastei MOBA, s.r.o., Brno, 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2013 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Marek Pavka, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s.r.o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-7043-9

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

„Jste nudná.“

„Pardon, Monsieur?“

„Jste nudná.“

„Nerozumím…“ Moje francouzština zněla kostrbatě a neohrabaně. Přestože můj otec byl Francouz a já jsem vyrůstala ve dvojjazyčném prostředí, cítila jsem se jako německá turistka, co zrovna zapomněla nějaké slůvko. Obvykle jsem hovořila plynně. Ráno mě v kavárně dokonce považovali za domorodce.

Kůže křesla tiše zavrzala, když vstal. „Postavte se tam.“

Ačkoli mě sužovala svalová horečka, vstala jsem, zvedla hlavu a vypjala ramena. Klasický baletní postoj jsem už měla v krvi.

Přišel blíž a já pocítila jeho autoritu.

Hleděla jsem před sebe. Rozbušilo se mi srdce. Procesor jeho počítače vrčel. Jinak tam panovalo ticho.

Postavil se přede mě, ale já na něho nepohlédla. Hučelo mi v uších. Když byl tak blízko, skoro jsem se nedovedla soustředit. Svědila mě kůže a cítila jsem se podivně slabá, ale přitom rozhicovaná, jako kdybych vypila litr espressa.

Všech pětadvacet tanečnic, které se po včerejším a dnešním maratonu dostaly do užšího výběru, muselo absolvovat osobní pohovor u velmistra choreografie. Maximiliana de Saint Verrier, uměleckého šéfa pařížského Lida. Kdo u této „soukromé audience“ propadl, mohl rovnou jet domů.

Byla jsem unavená, bolely mě prsty na nohou a na dnešní večer a následující dva dny jsem měla jen sto třicet euro. V Paříži to bylo jen spropitné. Všechno tam je drahé. Nehezký hotelový pokoj, metro, café au lait u pekaře.

Za dva dny mělo být vybráno pět tanečnic pro legendární taneční skupinu „Bluebell Girls“. Pravděpodobně. Kdyby si Monsieur nebyl jist, pak by následoval další den a rozhodlo by se až po třech dnech. To ovšem beze mě, protože já jsem měla peníze pouze na dva dny.

Když mi položil ruku na rameno a otočil mě k sobě, únava byla rázem pryč. „Podívejte se na mě.“

Zvedla jsem hlavu. Při pohledu do jeho tvrdých šedých očí mi naskočila husí kůže.

„Prvních osm taktů dnešní ranní etudy,“ řekl.

„Tady?“ Ačkoli jsem na sobě měla svůj cvičební úbor, připadalo mi neobvyklé tančit v jeho kanceláři.

„Samozřejmě.“ Odsunul mou židli stranou. Když na mě kývl, začala jsem tančit jako nějaký stroj. Každý krok seděl. Po poslední otočce jsem pohlédla na něj.

Povzdechl si, jako by se mu něco potvrdilo.

„Monsieur?“

„Pojďte se mnou.“ Přivedl mě k zrcadlu, které bylo napravo od dveří. Postrčil mě před něj a postavil se za mě. Znovu byl příliš blízko. Bušilo mi srdce a cítila jsem mravenčení na břiše. Hleděla jsem na nás v zrcadle. Jeho tmavošedá košile s dlouhými rukávy prozrazovala, že ještě stále má pevné svaly profesionálního tanečníka. Hnědé vlasy mu lehce padaly do čela.

„Jste nudná, protože jste tak perfektní.“

Naše pohledy se setkaly v zrcadle. Jeho slova mě tvrdě zasáhla, ale když byl tak blízko, myslela jsem na něco jiného.

Napjatě jsem na něho hleděla a skoro se neodvažovala dýchat. Stál tak těsně za mnou, že jsem cítila každý jeho pohyb. Shrábl mi vlasy z tváře a zezadu se ke mně sklonil. Měl rty těsně u mého ucha a cítila jsem na krku jeho dech.

„Věřte mi, Élaine, není nic nudnějšího než perfektnost. Je otupující a bez vášně. Perfektnost je pro zbabělce. Úsilí o ni je známkou nejistoty. Perfektnost je bezbarvá, vypočitatelná a nudná.“ Znovu mi prohrábl vlasy. Jeho ruka byla velká, měl úzké, ale silné prsty. Všechny zvedačky pro něj asi byly hračkou. Představovala jsem si, jak mě chytne kolem pasu a zvedne nad ramena. Prsty se dotkl mého ramene. Na okamžik tam zůstaly, připadalo mi to jako věčnost a už jsem si skoro myslela, že mě pohladí po nahé paži.

Něco mezi námi bylo, jako by přeskočila jiskra, jako by se na povrch dostala erotická energie. Přestože jeho slova hovořila jinou řečí, jasně jsem cítila, že tu je něco víc.

Už během prvního kola jsem mezi dalšími devětadvaceti uchazečkami cítila jeho pohled, jako by to byl světlomet. A teď mě hladil po vlasech, protože to na mně bylo to nejprostší. Při každém jeho doteku jsem se rozechvěla.

Znovu jsme na sebe pohlédli v zrcadle. Maximilien hleděl na mě a stále měl dlaň na mých vlasech. Sáhne mi na ruku?

Náhle se prudce otočil a postavil se za svůj psací stůl. Já jsem zůstala stát poněkud znejistělá před zrcadlem. Neudělal to. Namísto toho mě nechal před zrcadlem. Jen tak. Probrala jsem se, teprve když se začal hrabat v mých papírech.

„Élaine Verdonneová: S klasickým baletem začala ve třech letech, městské taneční studio, potom düsseldorfská baletní akademie, půlroční stáž v Bolšoj Těatru. Elévka v düsseldorfském baletu. Angažmá v Rusku, Itálii a Belgii.“ Zavrtěl hlavou a ono erotické napětí mezi námi bylo náhle pryč. „Váš životopis je stejně perfektní jako všechno ostatní. Ale tady jsme Lido. Hledáme osobnosti, tanečnice se skvělým vzděláním, vytříbeným stylem a velkou dávkou charismatu.“

Chtěla jsem něco odpovědět, ale jeho pohled mě zarazil. „Vy jste naproti tomu třetiřadá tanečnice z Labutího jezera. Malá dřevěná panna, co se perfektně hodí k jiným dřevěným pannám, které všechny tancují jako stroje.“ Viděla jsem v jeho očích provokaci. Ale bylo tam ještě něco. Jiskra, světlo, krátké zajiskření. Utahoval si ze mě? Provokoval mě schválně?

„Urážíte mě. Proč?“ Tentokrát zněla má francouzština skvěle. Ta slova měla ostrý podtón. Ale říkala jsem si, že jsem stejně propadla a on mě pošle domů, takže je to jedno.

Posadil se do svého křesla. Měl ladné pohyby jak nějaká šelma. S elegancí pantera se zaklonil a znovu si mě změřil pohledem. Na jeho smyslných rtech se objevil úsměv.

„Protože můžu. Toto je můj dům. Moje jeviště. Moje tanečnice.“

Stála jsem před jeho impozantním psacím stolem a cítila se jako hloupá holka, která zapomněla na domácí úkoly. Přestože jsem pociťovala hněv, nechtělo se mi jen tak odejít.

Předtím, u zrcadla, když se mě dotýkal…

Rychle jsem sáhla do své tašky. Čím víc jsem přemýšlela o tom, co jeho přítomnost provedla s mým tělem, tím trapněji mi bylo.

„Děkuji, Monsieur. Rozuměla jsem.“ Ještě jednou jsem na něj kývla, načež jsem se otočila.

Nechal mě jít. Nechal mě jít a to všechno předtím u zrcadla nebylo nic jiného než toužebné přání ctižádostivé tanečnice. Takové, co znají jen tanec. Jen trénink a boj proti vnitřnímu kritikovi a svalové horečce. Takové, co nemá milence, protože osm hodin denně cvičí. Položila jsem ruku na bronzovou kliku dveří.

„Élaine.“

Mé jméno, které pronesl, mě zarazilo. Jeho hlas zněl svůdně. Bylo to jako laskání. Jakoby automaticky jsem se otočila k němu.

Neusmíval se, ale znovu měl ten provokativní výraz v očích. „Zítra ráno v devět. Buďte přesná.“

O hodinu později už jsem byla ve svém malém hotelovém pokoji. Výhled z okna se omezoval na dvě věčně blikající neonové reklamy a stěny s opadávající omítkou.

Při pomyšlení na Paříž se každému vybaví Eiffelova věž, přepychové Champs Élysées nebo okouzlující kavárny v centru. Já jsem z Paříže znala jen strohé zkouškové jeviště Lida, přeplněné metro a děsivý hotelový pokoj. Přesto jsem byla svému snu blíž než kdy jindy.

Vždycky jsem chtěla do Paříže. Koketní show v revue mě fascinovaly už v pubertě. Protože cesta tam vedla jen přes klasické vzdělání, cvičila jsem a snila o tom třpytivém světě.

Jednou za rok zvaly dvě velké scény zájemkyně k výběru. Moulin Rouge vždy v dubnu, Lido na konci září. Uprostřed března jsem dostala mononukleózu, a tak jsem propásla casting v Moulin Rouge a navíc jsem deset týdnů nemohla cvičit. Protože jsem musela odřeknout všechna pohostinská vystoupení, neměla jsem ani vindru. Bez angažmá v Lidu, které znamenalo zálohu z „existenčních důvodů“ v drahé Paříži, bych ve svém domovském Düsseldorfu musela dělat číšnici…

Vstala jsem z postele a šla do sprchy. To je to pravé, řekla jsem si.

Když jsem pak vlezla do postele, začala jsem přemýšlet o uplynulém dni. Kromě tance se toho moc nestalo, ale pokaždé když jsem pomyslela na Maximiliena, mi bylo lépe. S ostatními uchazečkami jsem skoro nebyla v kontaktu. Byly to v prvé řadě konkurentky. Kamarádky si mezi nimi člověk najde, až když patří k nějakému souboru.

Znovu jsem pomyslela na Maximiliena. Nechápala jsem ho. Většinou mě kritizoval a dával mi najevo, že něco nedělám dobře. Potom přišly chvíle, kdy na mě hleděl jako na něco, co za každou cenu chce. Kdy se mě dotýkal, jako by mě chtěl hladit…

Nejdřív jsem si myslela, že se takto chová ke všem uchazečkám. Macho, co využívá svého postavení. Ale k ostatním se choval věcně. Jen u mě měl ten šelmí výraz v očích, když mě pozoroval. A pak v jeho kanceláři…

Tiše jsem si povzdechla. Stále jsem na sobě cítila jeho tělo. Ale Maximilien se ovládal lépe než já. Otočil se ode mě tak prudce, jako by se o mě popálil. Zamyšleně jsem se přikryla dekou. K vášnivému muži, jako byl on, se takové chování nehodilo. Bylo to příliš unáhlené. Skoro jako by si na poslední chvíli na něco vzpomněl. Ale proč? Podle toho, co mi řekly dvě kostymérky, se kterými jsem mluvila před šatnou, byl Monsieur ženatý se svou prací a už roky neměl nic s ženou. Proč tedy ten krok zpátky?

Asi jsem na něj příliš myslela, než jsem usnula, protože nad ránem se mi o něm zdálo. Stál na kraji jeviště, zatímco jsem pro něj musela tančit. Přitom mě svlékal očima. Potom byl přímo vedle mě. Modlila jsem se, aby mi věnoval celou svou pozornost. Jeho doteky ve mně vyvolaly vášeň, která byla ukrytá kdesi hluboko. Pak stál přímo přede mnou. Vysoký, impozantní, pohledný. Mé ruce, deka – v polospánku mi všechno bylo jedno. Ve snu to bylo Maximilienovo tvrdé, svalnaté tělo, které bylo přitisknuté ke mně. Jeho prsty mě hladily, laskaly, pronikaly do mě. Tiše jsem zasténala. Rty jsem jezdila po polštáři, jako by to byla jeho hruď. Trhala jsem svými kalhotkami, představovala si, že to jsou hedvábné šaty, které mi stáhl z těla. Roztáhla jsem stehna, olízla si dva prsty a strčila je do sebe. Byl to pro mě jeho penis. Převalila jsem se na břicho a představovala si, jak je nade mnou, jak mě ovládá. Rytmicky jsem pohybovala pánví a jeho přírazy byly stále tvrdší. Cítila jsem ho, slyšela, jak šeptá mé jméno, cítila, jak mě kouše do krku.

„Maxi…“ mumlala jsem jeho jméno, když jsem vyvrcholila. Vlhkými prsty jsem se hladila po klitorisu. Tepal a svědil, zatímco vlny mého orgasmu pomalu odeznívaly.

Ztěžka jsem se převalila na záda. Venku už svítalo. Hleděla jsem na přikrývku a ptala se, co to se mnou ten muž udělal. Od chvíle, kdy jsem ho uviděla poprvé, mi to připadalo, jako bych byla stále pod proudem. Sexuální energie Maximiliena de Saint Verriera proměnila pětadvacetiwattovou žárovku ve světlomet.

Když jsem o dvě hodiny později stála na jevišti, byla jsem si jistá, že je na mně vidět, o čem se mi zdálo. Seděl poněkud stranou mezi dvěma choreografkami, ale jeho pohled měl takovou intenzitu, že jsem zrudla. Rychle jsem se otočila stranou a předstírala, že chci udělat ještě jednu otočku.

Maximilien byl toho dopoledne znovu ve formě. Jednu z tanečnic přiměl k slzám, řval na své choreografky, a jednou dokonce vyhrožoval, že všechny propustí, ještě než nás vůbec najal.

I můj tanec velmi kritizoval. Dokonce mě srovnal s násadou koštěte.

„O. K., to by dostačovalo.“ Když zničehonic vyskočil ze židle, všichni strnuli. „Lepší už to nebude. Proto nyní zatančete kompletní choreografii. Potom vyberu deset kandidátek, které se dostanou do dalšího kola.“

Madam Jermakovová, jedna z obou choreografek, vstala a pokynula nám, že se máme rozestavit. Maximilien dal znamení svému asistentovi a ten potom zapnul hudbu.

Zhluboka jsem se nadechla a připravila se. Věděla jsem, že jsem dobrá. Tvrdě jsem trénovala a měla jsem úspěch. Zatím jsem vždy usilovala o dokonalost. Dokud jsem nenatrefila na Maximiliena. Co ve mně hledal, jsem nechápala. Proč bych neměla tančit perfektně? O co jiného jsem měla usilovat?

Má volná sestava byla znamenitá – tak jako můj trénink. Mé tělo mě poslouchalo na slovo. Každá otočka byla přesně v taktu, každý pohyb paže, hlavy a nohou odpovídal melodii. Jednou jsem letmo pohlédla na okraj pódia. Maximilien hleděl na mě. Kdybych nevěděla, že to je nesmysl, řekla bych, že vypadá hladově.

Těch pět minut uběhlo jako voda. Jen co skončil poslední takt, se v sále rozhostilo ticho. Zůstaly jsme stát. Kdosi za jevištěm začal tleskat. To asi byli tanečníci ze souboru, co nás chtěli povzbudit. Mladá žena vedle mě, myslím, že se jmenovala Marie, se na mě usmála. Pak jsem se usmála já. Jestli se dostaneme mezi „Bluebell Girls“, říkala jsem si, budou z nás kamarádky.

„Děkuji vám.“ Maximilien mě vytrhl ze zamyšlení. „Poradím se se svými choreografkami. Máte pět minut přestávku.“

Utřela jsem si zpocené čelo a posadila se na podlahu. Přestávky byly při něčem takovém zřídkavé. Využila jsem toho, abych se protáhla. Marie přistoupila blíž a posadila se vedle mě. Z drdolu na zátylku se jí uvolnilo několik pramenů vlasů. Vypadala mladě, každopádně mladší než já, a působila poněkud osaměle.

„Hodně štěstí.“ Znělo to stydlivě.

„Díky, já ti to také přeji.“ Usmála jsem se na ni. „Doufám, že se nebudou radit příliš dlouho.“

„I já v to doufám.“ Marie sepjala ruce. „To je můj první casting. Na akademii jsem skončila teprve před dvěma týdny. Jsem hrozně nervózní.“

„To nemusíš.“ Otočila jsem se k ní. „Rozhodnutí je vždycky velmi subjektivní a ovlivnit ho můžeš jen trochu. Když tě nebudou chtít, neber to osobně. Místo najdeš jinde. Jsi dobrá. A dobré tanečnice uplatnění vždycky najdou.“ Myslela jsem to naprosto vážně, protože byla opravdu talentovaná, toho jsem si všimla už předtím. Sice působila stydlivě a nejistě, ale jakmile začala hrát hudba, proměnila se. Pak rozvlnila své boky jako nějaká sexy Latinoameričanka a začala se pohybovat jako koketní tanečnice z kankánu.

„Díky, já…“ nedořekla to, protože Maximilien a jeho choreografky vyšli na pódium. Hned jsme vyskočily a postavily se do řady.

„Zkrátíme to.“ Maximilien vypadal nervózně. Vytáhl jakýsi papír. „Čísla 57, 53, 50, 46, 42, 40, 38, 25, 19 a 11 jdou dál. Všem ostatním děkuji, že jste přišly.“

Spadl mi kámen ze srdce. Byla jsem číslo 38. Pohlédla jsem na Marii. Usmívala se. Kdosi si povzdechl. Patnáct baletek vyklidilo pole. My, co jsme šly dál, jsme se snažily nedávat příliš najevo svou radost. Být při tom, když někomu nevyjde jeho životní sen, není příjemné.

Max nám nedal čas na sentimentalitu. Zatleskal a na jeviště vstoupilo deset tanečníků.

„Budete mít společnost, mé dámy. Nyní si nastudujeme párovou choreografii. Budete zkoušet show Lida s deseti tanečníky. Zde jde hlavně o smyslovou dynamiku mezi ženou a mužem. Chci, aby mezi vámi přeskočila jiskra.“ Maximilien na mě letmo pohlédl, ale než jsem ten pohled mohla opětovat, zase otočil hlavu.

Vedle mě se postavil muž tak kolem pětadvaceti. Měl tmavohnědé kudrnaté vlasy stažené čelenkou. Byl oblečený do trička a tepláků. Jeho svalnaté tělo neponechávalo pochyb o tom, že mě snadno zvedne. To mě uklidnilo. Zvedačky patří k tomu nejdůležitějšímu, protože na diváky dělají větší dojem než cokoli jiného. „Jsem George,“ představil se s úsměvem. Jeho francouzština měla šarmantní, anglický přízvuk.

„Élaine.“ Podala jsem mu ruku. „Těší mě.“

Maximilien poslal madam Jermakovovou, aby s námi nastudovala choreografii. Kroková sekvence nebyla těžká, ale k „You can leave your hat on“ od Joea Cockera jsem ještě netančila. Text té písničky byl výzvou pro tanečnici, aby se pomalu a svůdně svlékla. Zakázala jsem si při tom pohlédnout na Maximiliena.

Georgie byl skutečným požehnáním. Madam Jermakovová nám svou choreografií nedělala potíže. Naopak. Ve chvílích, kdy jsme cvičili sami, se se mnou dokonce bavil nebo vtipkoval. Maximilien nás pozoroval a pokaždé, když jsem se tiše zasmála nějakému Georgeovu žertu, se zamračil.

Byli jsme zahloubáni do nácviku, když Maximilien náhle vyběhl na pódium a nevrlým gestem přikázal vypnout hudbu.

„Hrozné! Měli byste se vidět!“ Dštil síru. „Číslo 57 nemá při zvedačkách nikdy rovnou nohu. Číslo 11 nedokáže udělat jedinou pořádnou otočku. Číslo 19 má stále nakloněnou hlavu, když ji zvedá partner. Kde jste na to přišly? Číslo 46 asi ještě nikdy neslyšelo o držení těla podle klasického baletu a číslo 38…“ jeho hlas byl nyní ještě hlubší, takže zněl výhružně, „… vypadá jak hybrid ledničky a kaktusu.“ Ukázal na George. „Podle všeho potřebujete silného partnera. Někoho, kdo ví, jak uchopit ženu.“

Georgie, který mi předtím řekl, že si má brát svého partnera, vypadal rozmrzele.

„Chci vidět vášeň, sakra! Ta písnička je o erotice a vy spolu tančíte, jako byste byli kamarádi!“ Maximilien si rozčileně prohrábl vlasy. „Himlhergot, to je to tak těžké?“

Sklonila se k němu jedna choreografka a něco mu zašeptala do ucha. Maximilien si odfrkl a pohlédl na George. Potom cosi zamumlal. Znělo to jako: „Všechno musím dělat sám.“ Nato přišel k nám. Nevrlým gestem odehnal George, který se s očividnou úlevou klidil. Max luskl prsty a hudba začala hrát.

„To platí pro všechny!“ zvolal. „Dobře se dívejte! Toto je to, co chci. Tady jsme v Lidu, rozumíte?“

Mnohé z mých konkurentek na mě vrhaly rozhořčené pohledy. Už jen to, že umělecký ředitel se osobně účastnil zkoušky, bylo neobvyklé. To, že tančil s jednou z uchazeček, už byla vyloženě výjimečná věc. Připravila jsem se.

V následujícím okamžiku začal Maximilien s choreografií. Chytil mě kolem boků a otočil mě k sobě. Vzal mě pod pažemi, vysoko mě zvedl a otočili jsme se. Když mě potom pustil na zem, svezla jsem se po jeho těle. S ním jsem tančila jako sama. Položil mi ruku kolem pasu a já cítila každý jeho prst. Jeho tanec nebyl symbiózou, ale neskrývaným nárokem na mé tělo, který mi dal najevo. Zaklonil mě a při tom jsme se otočili. Znovu byla má pánev přitisknutá k jeho. Když jsem se zvedla, tepalo mi mezi nohama. Jak trapné! Rychle jsem strnula a podle toho jsem se i pohybovala. Max mě prudce pustil, luskl prsty a hudba utichla.

Měla jsem pocit, že všichni hledí na mě.

„Párový tanec není disciplína, ve které se bojuje, mé dámy. Jestli máte problém s tím, že se vás váš partner dotýká, tak jste na špatné adrese. My prodáváme vášeň a notnou dávku sexappealu. Kdo je příliš upjatý, by si měl rozmyslet, jestli nechce znovu pracovat v nějakém provinčním baletu.“ Pohlédl na mě. „Budete mít možnost se svým partnerem tančit o samotě. Máme malá studia pro jeden až dva páry. Madam Jermakovová vás tam rozdělí. Čas vás nebude omezovat. Jestli chcete, můžete cvičit až do večera. Na bráně jsou celou noc. Hodně úspěchu. Zítra se uvidíme při konečném výběru.“

Na pódiu byl hektický ruch. Mé konkurentky si vzaly své věci a se svými partnery se shromáždily kolem choreografek. Marie na mě kývla. Protože jsem opravdu nevěděla, s kým mám cvičit, zůstala jsem tam nerozhodně stát.

Maximilien pohlédl na mě. „Pojďte se mnou,“ řekl a bez dalšího se otočil. Rychle jsem vzala svou tašku a ručník a šla za ním. Vydal se špatně osvětlenými chodbami za pódiem a potom se náhle zastavil. Otevřel jedny dveře, a když jsme vstoupili dovnitř, zase zavřel.

Ta místnost byla stroze zařízena tak jako všechna studia. Na podlaze byl parket a na jedné stěně zrcadla. Dále tam byl CD-přehrávač a to bylo všechno. Ta místnost neměla okno.

Pustila jsem své tašky na zem a pak se tam rozhlédla, jako by mě to zajímalo. Ve skutečnosti mi bušilo srdce, při pomyšlení na to, že jsem tam s ním sama. Zvenčí zněly kroky a útržky rozhovorů. To byly další tanečnice ve studiích. Mlčky jsem se modlila za to, aby žádná nepřišla.

Max přišel k CD-přehrávači a stiskl jeden knoflík. Krátce na to se ozvaly kubánské rytmy. „Voilá!“ ukázal doprostřed místnosti. „Předveďte se. Improvizujte.“

„Jak prosím?“ Držela jsem svůj ručník jako záchrannou kotvu. Co po mně chce?

Působil netrpělivě a tak stroze, jako bychom se nikdy nepotkali. Jeho chování mi bylo hádankou. Proč byl tak studený, jako by si mě chtěl držet od těla, přestože na mě neustále vrhal jednoznačné pohledy? Ledabyle se opřel o stěnu vedle stolu s přehrávačem. „Jste přece tanečnice. Dělejte, co umíte: tančete.“

„Ale já jsem klasická…“

„Jestli chcete do mého souboru, měla byste se odnaučit mi neustále odporovat,“ odsekl.

Svěsila jsem ramena a sklonila hlavu. Hudba přestala hrát.

„A vůbec…“ dodal. „Co to předtím bylo za směšné pohyby?“

„Jak to myslíte?“

„Tu párovou choreografii. Vypadalo to, jako by to pro vás byla nějaká hrozná zkušenost.“ Znělo to ironicky.

„Tak to určitě nebylo!“

Povzdechl si a přišel ke mně doprostřed místnosti. „Dotkněte se mě.“

„Co?“

Můj vyděšený pohled ho pobavil. „No, mám dojem, že máte strach z mužů. Takže začneme od nuly. Chytněte se mě.“

„Ale…“

Vzal mou ruku a přitiskl si ji na hruď. I přes oblečení jsem cítila tep jeho srdce. Pohyboval s mou dlaní a dostal ji dolů ke svému tvrdému břichu. Polkla jsem a chtěla pohlédnout jinam.

„Élaine…“ Jeho hluboký hlas zněl varovně. Znovu jsem na něho pohlédla. Opět vedl mou ruku, tentokrát nahoru ke svému levému rameni. Potom dál ke své paži a dolů k zápěstí. Cítila jsem jeho vycvičené svaly. „A teď budeme nacvičovat.“

Přikývla jsem. Maximilien nezapnul hudbu, protože chtěl nejdřív projít kroky. Když mi dal ruku kolem pasu a co možná nejsvůdněji mě obtočil okolo sebe, zase mě zničehonic pustil.

„Proč se ucházíš o to místo, když ho ve skutečnosti nechceš?“ Znělo to rozčileně a jeho hlas byl příliš silný na tu malou místnost.

O jeden krok jsem couvla. „Já ho přece chci! Ale s tebou…“ Teprve teď jsem si uvědomila, že mi tyká a že jsem na to přistoupila. Všiml si toho také. Chvíli působil zmateně, ale potom se vzpamatoval.

„Takže za to můžu já?“ Zajiskřilo se mu v očích. „Zajímavá teorie.“ Přistoupil ke mně. „Pak mi vysvětli, proč jsi při prvním výběru skákala po pódiu jako čáp v trávě? Byl jsem v hledišti a ani jsem se na tebe nepodíval.“

„Ale díval,“ zamumlala jsem, aniž bych na něho pohlédla.

„Ne, nedíval.“ Zase stál tak blízko, že jsme se dotýkali. „Protože pak bych tě vyhodil už po prvním kole.“

Znovu mě chtěl provokovat. Mohl mě kdykoli vyhodit, a kdybych byla na začátku tak špatná, potom by to určitě udělal.

„Lháři.“ Můj hlas byl tichý, ale pevný. Připomněla jsem si, jak na mě celou dobu hleděl. Ani se nenamáhal to zakrýt.

„Řekni mi jediný důvod, proč bych tě neměl okamžitě poslat domů.“

Pohlédla jsem na něj. Hluboko v jeho rozzuřeném pohledu byla vášeň, která mi náhle dodala odvahu.

„Řekni mi jediný důvod, proč bych nemohla dál cvičit s Georgem,“ opáčila jsem. „Je to výtečný tanečník.“

Naklonil hlavu, jako by mě chtěl svou přítomností zastrašit. Jiskřilo se mu v očích. To ukazovalo, co si myslí o mé provokativní odpovědi. Moc se mu nelíbila. „Dávej si pozor na jazyk, Élaine.“

Zvedla jsem dlaň, položila mu ji na hruď a pak ho pohladila až k paži. Tak, jak mi to ukázal předtím. Sebrala jsem všechnu svou odvahu, protože jsem chtěla, aby věděl, že i já k němu něco cítím. „Ale s tebou cvičím ráda.“

Ta věta ho zcela zmátla. Pohlédl na mě, jako by v mých očích hledal odpověď. Přála jsem si, aby ještě víc naklonil hlavu a políbil mě. Aby konečně podlehl tomu napětí mezi námi. Bylo mi jedno, že mě stále provokuje. Povytáhla jsem bradu a cítila, jak se přiblížil. Už nás dělily jen centimetry.

Vtom mě od sebe odstrčil a zhluboka se nadechl. „Nacvičme si choreografii.“ Přišel k přehrávači a vzal dálkové ovládání. Ozvala se písnička Joea Cockera. Byla jsem příliš zklamaná na to, abych něco mohla říct. Znovu mě od sebe odstrčil, jako kdybych byla nějaké nebezpečné zvíře. Co jsem udělala špatně?

Jen co ke mně přišel, pocítila jsem, jak bojuje sám se sebou. Rád bych věděla, proč se chová tak tajemně. Zvedl mě nad hlavu a byla to zvedačka jak z učebnice. Otočil se a chtěl mě sundat dolů. Mé tělo sjelo po jeho. Schválně jsem neodvrátila tvář. Když jsme byli skoro na stejné úrovni, Max se zarazil. Naše rty byly příliš blízko sebe. Cítila jsem v ústech jeho dech. Chybělo jen pár coulů a mohla bych ho políbit.

Naklonila jsem hlavu, zatímco jsem se nohama stále vznášela dvacet centimetrů nad zemí. Pustil mě níž a pak jsme se dotkly rty. Krátce jsem zavřela oči a náhle jsme se políbili. Aniž by mě pustil, postavil mě na zem a vášnivě objal. Otevřela jsem ústa a jeho jazyk pronikl dovnitř. Kdy naposledy mě někdo takto líbal? Chytil mě za hlavu a dál mě laskal svými ústy.

Motala se mi hlava a chtěla jsem toho víc, mnohem víc. Tiskli jsme se k sobě a všude jsem cítila jeho tvrdé svaly. Objala jsem ho, abych neztratila rovnováhu. Jeho polibky byly tak vášnivé, že se mi podlamovala kolena.

Potom mi jezdil rty po líci až k nejcitlivějšímu místu za uchem. Začal mě líbat na krku. Tiše jsem zasténala a chytila se jeho trička. Jezdil mi prsty po zádech a potom mi sevřel zadek. Přitiskl mě k sobě a pod tenkou látkou tepláků jsem cítila, jak se mu vztyčil úd.

Zvedl hlavu a znovu mě líbal tak, že jsem skoro zapomněla dýchat. Nalezli jsme společný rytmus. Vytáhl mi z vlasů sponu a pohladil mě. Celou věčnost jsme se zkoumali. Hladila jsem ho po zádech a po jeho pevném zadku.

Maximilien si vytáhl tričko z tepláků a já vyslyšela jeho mlčenlivou výzvu. Jeho pleť byla nádherně hladká a teplá. Když jsem mu jezdila prsty po jeho zádech, zasténal mi v ústech. Jeho penis, který měl přitisknutý k mému břichu, se zachvěl. Strčil mi ruku pod tričko a já se roztřásla. Hladil mě až k podprsence a potom pomalu dolů.

Tiše jsem zasténala a prohnula se. Pocit, že mám jeho tvrdý penis na břiše, mě zneklidnil ještě víc než jeho polibky. Mezi nohama jsem cítila horko. Jako bych to tušila, strčil mi nohu mezi stehna. Chytil mě za zadek a přitiskl ho ke svému tvrdému stehnu. V podbřišku mi explodovala slast, když se mi vzrušil klitoris. Cítila jsem, že mám vlhko mezi nohama. V rytmu pohyboval mou pánví a já k němu byla přitisknutá, tak jako ráno k přikrývce.

Objal mě kolem krku a políbili jsme se. Dobýval má ústa a já bezmocně sténala, protože mě jeho neskrývaná vášeň neuvěřitelně vzrušovala. Pustil mé boky a opřel mě o stěnu. Zátylkem jsem se dotkla chladné zdi, zatímco ze mě netrpělivě strhával tepláky. Strčil mi ruku pod kalhotky a mně se zatajil dech. Znovu se mi jazykem dostal do úst. Zároveň mi prsty jezdil po klitorisu. Vzepjala jsem se, ale držel mě pevně. Odtrhl se mi z úst a já ucítila jeho dech na krku.

„Jsi úplně vlhká,“ zašeptal mi do ucha. Dvěma prsty mi třel klitoris a potom vklouzl dovnitř. Jakoby samy od sebe si tam našly cestu. Tiše jsem vykřikla. Mé vnitřní svaly se napjaly a sevřely jeho prsty, zatímco se mi dlaní dotýkal klitorisu. Bože, to je úžasné! Dočista mě ovládla slast!

„Chci, aby ses udělala,“ pronikl prsty ještě hlouběji a já mu vyšla vstříc. Pak mě znovu přitlačil ke zdi a políbil mě. Chvěla se mi kolena, ale Max mě držel, zatímco mě svými prsty přibližoval k vyvrcholení. Co to se mnou dělá?

„A chci to slyšet, až budeš,“ řekl. Při tom mě kousl do krku.

Lehce jsem zasténala.

„Rozumíš?“

Ještě jsem dokázala přikývnout. O tom, zda mu dokážu splnit jeho přání, jsem pochybovala. Byla jsem spíš stydlivá a…

Zesílil tlak a pohyby jeho prstů byly rychlejší. Nahlas jsem zaúpěla a všechny mé myšlenky se rozložily v záplavě slasti. Byla jsem tak vzrušená, že jsem už nedokázala být tichá.

„To byl dobrý začátek,“ zamumlal. Pak zrychlil. Chytila jsem se ho, sténala jsem a vzdychala vzrušením. Bylo to, jako kdybych se rozběhla a skočila ze skály. Líbal mě po krku a já otevřela ústa, zatímco se blížil orgasmus. Teď jsem na krku ucítila jeho zuby. Potom kousal mě a směs slasti a bolesti mě katapultovala přes okraj skály. Bylo to tak prudké, že jsem se nedokázala ovládnout. Ten výkřik, který zněl místností, jako by ani nebyl můj. Mé vnitřní svaly se stáhly a mezi stydkými pysky jsem měla vlhko.

Max se tiše rozesmál. „Moc hezké.“ Počkal, až se přestanu třást a potom ze mě vytáhl prsty. Ještě stále jsem ztěžka oddechovala. Než jsem mu v tom mohla zachránit, strčil si prsty do úst a olízl je.

Rděla jsem se hanbou. Co to dělá? Zachytil můj pohled a ďábelsky se usmál. „Sladké a hořké zároveň. Měla bys to ochutnat.“ Potom sklonil hlavu a políbil mě. Ochutnala jsem sama sebe a vůbec to nebylo tak hrozné. Ale nato se otočil a natáhl si kalhoty. Venku na chodbě se ozvaly kroky. Max mě chytil kolem pasu, zvedl mě a přinesl doprostřed místnosti. Když mě postavil na zem, tázavě jsem na něho pohlédla. Ještě jsem byla příliš rozrušená na to, abych se ho mohla zeptat, co chce dělat.

„Posaď se.“

„Co?“

„Posaď se na zem, okamžitě.“

„Ale…“

Jeho pohled ze mě udělal loutku. Sedla jsem si na zem. Také se posadil a sklonil se ke mně. V následujícím okamžiku někdo otevřel dveře.

„Všechno v pořádku?“ Do studia nahlédla ustaraná madam Jermakovová.

„Élaine pokazila otočku a upadla.“ Maxův hlas zněl naprosto klidně. „Nic se nestalo, ale myslím, že si uděláme přestávku. Vypadá poněkud vyčerpaně.“

Co jí to vykládá, ten parchant? Madam Jermakovová na mě vrhla zkoumavý pohled. Kvůli mým rozcuchaným vlasům, neklidnému oddechování a skutečnosti, že jsem seděla na podlaze, neměla důvod pochybovat o Maximilienových slovech.

„Taková věc je nemilá,“ řekla. „Ještě že se nestalo něco horšího.“ Zdvořile kývla na Maximiliena a zase zavřela dveře.

„To bylo o chlup.“ Maximilien vyskočil a pod tepláky mu byl zřetelně vidět ztopořený penis. Kdyby neseděl vedle mě, madam Jermakovová by si toho určitě všimla. Bylo neuvěřitelné, jak duchapřítomně zareagoval…

„Nedívej se na mě jako tele na nová vrata.“ Chytil mě za ruku a postavil mě. „Líbilo se ti to, vím to.“

S rozpaky jsem sklonila hlavu. Chytil mě za bradu a zvedl ji.

„Křičelas jak kočka.“ Pousmál se. Bylo mi horko i zima zároveň. Ten úsměv si mohl nechat patentovat, protože byl opravdu velmi svůdný.

„Nechtěla jsem tak nahlas…“

Políbil mě na rty. „Ale no tak.“ V následujícím okamžik se vydal ke dveřím.

„Polední přestávka,“ řekl a kývl na chodbu. „Máš hodinu.“ Znamenalo to, že mě vyhodil? Pohlédl na hodinky. „Čas běží…“

„Ale…“ Co to mělo být? Znovu to bylo tak, jako by mě neznal. Mávl rukou.

Rozčileně jsem vzala ručník a tašku a prošla kolem něho, aniž bych na něho pohlédla. Jen ať si užívá erotických radovánek s někým jiným. Mě už nedostane!

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Povídka