ODSTÍNY VÁŠNĚ

Cara Bach

Odsouzena k rozkoši

Vydala Moravská Bastei MOBA, s.r.o., Brno, 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2013 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Marek Pavka, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s.r.o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7110-8

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

„Paní Boscová!“

Hlas profesora Sandera zněl netrpělivě, takže jsem okamžitě sáhla po laptopu, notesu a brýlích a spěšně šla do jeho kanceláře.

„Tady jste! Zavřete dveře!“ vyzval mě.

Poslechla jsem ho a potom zůstala stát před jeho psacím stolem.

„Posaďte se!“

Udělala jsem to, položila si laptop na klín a čekala na jeho pokyny.

Už osm let jsem pracovala v advokátní kanceláři profesora Sandera, kde jsem začínala od píky, a nyní jsem byla administrativní manažerkou a vedla tým sekretářek, účetních a stážistů. Moji rodiče byli na profesní úspěch své jediné dcery neuvěřitelně hrdí. Když před čtyřiceti lety přijeli do Německa jako chudí italští gastarbeiteři, brali každou práci. Už před mým narozením se rozhodli, že si zasloužím lepší osud. Mohla jsem studovat na gymnáziu, kde jsem odmaturovala na výbornou. Protože jsem nechtěla finančně zatěžovat rodiče, rozhodla jsem se, že nepůjdu studovat a hned budu pracovat. Toho rozhodnutí jsem nikdy nelitovala. Měla jsem svou práci v advokátní kanceláři ráda a stejně tak jsem měla ráda Wiesbaden, město mnoha tváří a možností. Vedle obyčejných lidí zde žili slavní herci, bohatí bankéři, úspěšní spisovatelé, známí politikové, vynikající umělci a další prominenti, o kterých se psalo v novinách. Frankfurt a jeho letiště leží jen několik kilometrů odtud a obdobně blízko jsou rekreační střediska v Taunusu nebo Rheingau. Nedokázala jsem si představit lepší místo pro život.

Profesor Sander odložil papíry, v nichž si zrovna listoval, stranou a pohlédl na mě přes okraj svých brýlí.

„Chtěl jsem vás informovat, že jsme se svými partnery rozhodli, že v příštím kvartále najmeme nového právníka. Doktor Thomas, svobodný pán von Pfistheim, dosud pracoval ve Frankfurtu jako prokurátor a chce změnit povolání. Je to velmi schopný mladý muž, kterému mnozí předpovídají velkou budoucnost.“

Můj šéf, jinak spíš chladný, se zdál být nadšený. „Obě státní zkoušky absolvoval s vyznamenáním, doktorát dokonce s červeným diplomem. Jsem moc rád, že jsme ho získali pro naši kancelář.“

Odmlčel se, sáhl po své zlaté tabatěrce a zapálil si tenký doutník Davidoff. Místností se hned začala linout aromatická vůně a profesor Sander si několikrát potáhl, než dodal: „Zhotovte návrh pracovní smlouvy, a co možná nejdřív mi jej předložte. Samozřejmě že potřebuje útulnou kancelář se vším, co k tomu patří. Myslel jsem na tu místnost na konci chodby, která teď slouží jako učebna pro stážisty. Ti se mohou vzdělávat i v zasedací místnosti, nemyslíte? Postarejte se o to, aby ta místnost byla uklizena, vytapetována a náležitě zařízena. A nešetřete na nábytku. Klidně může být drahý. Doktor von Pfistheim se u nás musí cítit dobře.“

„Zdá se, že na vás ten mladý muž učinil velký dojem,“ odvážila jsem se poznamenat.

„To je fakt! Takový obhájce se nedá sehnat tak snadno. Proto jsem ho oslovil hned, jak jsem se dozvěděl o jeho přání změnit obor. A samozřejmě potřebuje schopnou sekretářku. Prosím, postarejte se o to!“ Celou dobu jsem si dělala poznámky.

„To by pro dnešek bylo všechno, paní Boscová. Děkuji!“

Krátce na mě kývl a mohla jsem jít.

Nový právník! To vyvolá rozruch, pomyslela jsem si, když jsem se vracela do své kanceláře. Celkem tam bylo patnáct právníků, tři šéfovi partneři a dvanáct „dorostenců“, tedy koncipientů, kteří ještě neměli advokátní zkoušky, nebo právníků, co byli v oboru jen několik let. A teď tedy i doktor Thomas, svobodný pán von Pfistheim, který měl vedle doktorátu také působivý šlechtický titul.

Opravdu to je tak výtečný právník, nebo rozhodl šlechtický titul? ptala jsem se, zatímco jsem se pustila do práce a uvažovala nad tím, koho mu přidělit jako sekretářku.

To mezi nás zaseje neklid! Mladý šlechtic s doktorátem. A jestli je navíc k tomu i svobodný, naše dámy si vyškrábou oči! Při tom pomyšlení jsem se neubránila úsměvu a rozhodla se profesoru Sanderovi navrhnout, aby kvůli tomu najal novou sekretářku.

„Co tě tak pobavilo, Emilie? Můžu se smát i já?“ Britta Reisová, má nejlepší kamarádka, tiše pootevřela dveře a nahlédla do mé kanceláře.

„Ale, to nic. Jenom mě něco napadlo,“ řekla jsem. „Vlastně jsem se tě chtěla zeptat, jestli nemáš čas jít do města. Mohli bychom jít do té nové arabské restaurace, jestli chceš.“

„To zní svůdně.“ Přikývla jsem. „Souhlasím!“

S vyhlídkou na tah městem jsem se vrhla do práce. Čas plynul rychle, a když kdosi zaklepal na dveře, vyděsila jsem se.

„Jsi připravená? Už je po šesté!“ Britta stála ve dveřích, s kabelkou přes rameno.

Vyskočila jsem ze židle. „Počkej!“

Vypnula jsem počítač, v zrcadle zkontrolovala svůj make-up a účes, vzala smartphone a kabelku a mohly jsme jít.

Prošly jsme kolem vily Clementine, kde je sídlo wiesbadenského tiskového klubu, a pak se procházely po Wilhelmstrasse. V obchodech bylo vše, co potěší ženské srdce: lodičky, galanterie, drahé módní doplňky, šperky a značkové šaty, a to ve velkém množství. Jenže ceny byly na nás příliš vysoké, a tak jsme to jen obdivovaly ve výlohách, než jsme zamířily k hotelu Nassauer Hof, útočišti bohatých a slavných, kterým stačilo jen přejít ulici a dostali se do nádherného lázeňského domu s jeho působivou kolonádou.

Většina stolů na zahrádce před hotelem byla díky skvělému počasí obsazená. Přesto jsme našly jeden u vchodu, odkud byl dobrý výhled na elegantně oděné hosty.

Jen co jsme se posadily do pohodlných proutěných křesel, k nám přikvačil číšník a zeptal se na naše přání.

„Přání bychom měly tolik!“ odvětila má kamarádka. „Ale pro dnešek si vystačím s jednou sklenicí chablis.“ Objednala jsem si to samé. Vychlazené bílé bylo v tu chvíli to pravé.

Už po několika minutách před námi stály sklenice. Přiťukly jsme si.

„O čem jsi to dnes tak dlouho mluvila s profesorem Sanderem?“ začala Britta. „Bylas tam nejméně dvacet minut. Tak dlouho u sebe mívá jen své partnery nebo důležité mandanty!“

Napila jsem se vína a požitkářsky ho převalovala na jazyku, zatímco jsem přemýšlela. Měla jsem mu povědět o tom, že šéf najal svobodného pána von Pfistheim? Rozhodla jsem se, že nikoli, a odvětila jsem: „Ehm, měl pár přání kvůli novému nábytku. Nic důležitého. Ale teď zapomeň na práci. Mám volno a chci si to tu užít.“

„Máš pravdu! Je to tady tak nádherné a neměly bychom si to kazit řečmi o práci a o šéfovi!“ Britta se zvídavě rozhlížela. „Vidíš ji? Tam je ta operní pěvkyně, o které se tak mluví. Nemůžu si vzpomenout na její jméno. Je ruské. A ten chlápek, co tam s ní je. Hm. Jaký fešák!“

„Neciv tak na něho,“ upozornila jsem ji. Ale byla to pravda, s tou divou tam byl jeden vyloženě atraktivní muž. Byl to blondýn, se sportovní postavou, módními krátkými vlasy a výraznými rysy ve tváři. Měl na sobě na míru šitý tmavomodrý oblek s elegantní hedvábnou kravatou.

„A teď na něho hledíš i ty,“ spokojeně řekla. „To je ale hezoun. S tím bych se spustila tady na místě, kdybych byla ta pěvkyně.“

V té chvíli ten neznámý zvedl hlavu od talíře a pohlédl mi do očí. Rychle jsem si posunula sluneční brýle z vlasů na nos a s rozpaky otočila hlavu.

„Ty bys s někým takovým šla do hotelu? Kvůli… kvůli… no, však víš!“ udiveně jsem se zeptala Britty.

Rodiče byli upjatí, a tak jsem si ani teď nedovolila mluvit o sexu tak uvolněně jako například Britta nebo některé z našich sekretářek. Často mi jejich narážky připadaly děsivě trapné a jen zřídkakdy jsem se jim dovedla zasmát. Moje sexuální zkušenosti s muži byly spíš chabé a omezovaly se na neohrabané muchlování na gymnáziu, bolestivou defloraci při školním výletě v Irsku a několik žalostných pohlavních aktů s mým někdejším milencem, mladíkem ze sousedství. Dlouho jsem si myslela, že jsem do něho zamilovaná, ale když jsem ho přistihla s naší společnou kamarádkou ze školy, šel i ten spíš vlažný vztah k čertu. Od té doby jsem s nikým nic neměla a ani jsem necítila touhu po tělesné lásce. Jen občas jsem se ptala, jestli bych to neměla zkusit. Brittě a jiným kolegyním se to podle všeho líbilo. Ale jelikož nebyl v dohledu žádný vhodný kandidát, vždycky jsem tu myšlenku zase vytěsnila. A i kdyby se někdo namanul, nevěděla bych, jak to zařídit, abychom se sblížili.

Ze zamyšlení mě vytrhla Britta. „Ty myslíš na rychlovku? S tam tím fešákem rozhodně!“ toužebně prohodila. „Ale to je jenom nesplnitelné přání. Takový by si mě nevšiml, ani kdybych se na něho vrhla nahá, ne tak ještě aby se mnou šel do postele.“

To bylo možné. Britta měla na bocích a zadku spoustu přebytečných kil, za které vděčila své zálibě ve sladkostech a jiných kalorických pokrmech. Krom toho příliš nekladla důraz na oblečení a make-up a upřednostňovala přirozený image: voda, mýdlo a Nivea. Do práce chodila v tom, čemu říkala kancelářská uniforma: černé kalhoty, kabátek a bílá blůza. Asi by nevyhrála na miss, i když měla hezkou tvář a skvělé vlasy, které ale nijak neuměla nebo nechtěla využít. Byla to však ta nejlepší kamarádka, jakou si žena může přát, nehledě na to, že byla věrná a naprosto spolehlivá.

Zatímco jsme se čile bavily, neodpustila jsem se občas potají pohlédnout přes sluneční brýle na stůl, kde seděla ta zpěvačka. A její druh jako by náhodou neustále pošilhával mým směrem. To mě tak znervózňovalo a znejišťovalo, že jsem navrhla, abychom šly pryč.

„Dobrý nápad!“ řekla Britta. „Tady bychom si mohly dovolit tak akorát krajíc chleba. A mně kručí v žaludku. Krajíc chleba by byl málo.“

„To přeháníš,“ odpověděla jsem. „Ale nechtěly jsme jít na večeři do toho nového arabského lokálu?“

Když jsme vyrazily, všimla jsem si, že se na nás dívá společník té divy. Bylo mi to nepříjemné a oddechla jsem si, když jsme unikly jeho pozornosti.

Večer jsem uvažovala o tom neznámém a ptala se, jak by asi vypadal vztah s takovým mužem. Jistě byl s ženami velmi zkušený a rutinovaný. Ale byl i něžný? Při tom pomyšlení mi naskočila husí kůže. Nemohla jsem spát a půl noci jsem se převalovala.

Následující den jsem byla zaneprázdněná. Měla jsem na programu spoustu personálních pohovorů, návštěvu v prodejně nábytku a telefonáty s řemeslníky, kteří měli renovovat kancelář našeho nového spolupracovníka.

Už bylo pozdě, když jsem šla domů. Zrovna jsem dorazila ke vchodovým dveřím, když mě zastavil hlas profesora Sandera.

„Paní Boscová, na okamžik!“

Tiše jsem si povzdechla a otočila se.

„Pojďte prosím ke mně! Nebude to trvat dlouho!“

Prošla jsem kolem něj – a v té chvíli bych se nejradši do země propadla.

Přede mnou stál ten neznámý, co mě včera v hotelu Nassauer Hof tak vyváděl z míry svým pronikavým pohledem. Rozbušilo se mi srdce. S úsměvem mi podal ruku a představil se.

„Thomas von Pfistheim!“

Zamotala se mi hlava a bála jsem se, že se svalím na zem.

„Emilie Boscová!“ Měla jsem rozrušený hlas.

„Emilie je takříkajíc duše naší kanceláře!“ Profesor Sander přistoupil ke mně. „Jako vedoucí administrativy je prvotřídní! Stará se hlavně o personální otázky, a když budete mít nějaká zvláštní přání ohledně nábytku své pracovny, obraťte se s důvěrou na ni. Má v těchto věcech až magický vkus, tím si můžete být jist.“

„To jsem poznal hned, když jsem ji spatřil!“ Stále na mě upřeně hleděl. „Je na ní cosi čarovného!“

Zrudla jsem a byla na rozpacích.

Profesor Sander se srdečně rozesmál a kamarádsky poplácal nového kolegu po rameni.

„Ale no tak, neflirtujte se spolupracovnicemi!“ Otočil se ke mně. „Díky, paní Boscová. To by bylo všechno. Chtěl jsem jen, abyste se seznámila s doktorem von Pfistheim. V budoucnu se s ním budete setkávat častěji!“ S těmito slovy mě nechal jít a zavřel za mnou dveře.

Nevěděla jsem, kvůli čemu jsem byla rozčilená víc – jestli kvůli své puberťácké reakci nebo kvůli profesorovým slovům.

Vyšla jsem z pracovny a dveře za mnou udeřily poněkud hlasitěji než obvykle.

Toho večera jsem pořád dumala nad novým spolupracovníkem. Nepochybně to byl skvěle vypadající muž, elegantní a naprosto okouzlující. Jenže vědomí toho, že s ním brzy budu úzce spolupracovat, bylo všechno jen ne příjemné. Už včera v hotelu Nassauer Hof jsem si ho stále musela prohlížet. Fascinoval mě svými pohyby, modrou barvou svých očí a svým charismatem. Dnes jsme si podali ruce. A měl teplý a pevný stisk.

Přestaň už konečně uvažovat o tom frajírkovi! přikázala jsem si a vztekle hodila knížku, na kterou jsem se nedokázala soustředit, do kouta. Britta měla naprostou pravdu: Někdo jako on by určitě neztrácel čas s šedou kancelářskou myší. Ten se znal se vzrušujícími, atraktivními ženami, jako byla ta operní pěvkyně. Proč by se spouštěl se mnou?

Přesto se mi ho nepodařilo vypudit z hlavy. Pokaždé, když v kanceláři padlo jeho jméno, jsem sebou trhla. Při zařizování jeho pracovny jsem se velmi snažila. Říkala jsem si, že pro doktora von Pfistheim musím vybrat jen to nejlepší. A můj šéf mi v tom dal zelenou.

Postupně mé představy nabývaly reálné podoby. Stěny byly v decentní béžové a mohutný psací stůl před knihovnou působil, jak jsem chtěla, impozantně. Lampy, závěsy a koberce byly barevně sladěné. V rohu stála klubovka s adekvátními křesly. Z té místnosti vyzařovalo teplo a serióznost.

„Velmi hezké!“ pochválil mě můj šéf, když se na to podíval. „Dobrá práce, Emilie! Opravdu tomu rozumíte! Skoro bych řekl, že jste se minula povoláním. Jako interiérová architektka byste byla vynikající. Ještě že vás to nikdy nenapadlo!“

Ale napadlo, jenom jsem to nedokázala uskutečnit. Proč také? V kanceláři profesora Sandera se mi velmi líbilo.

Rovněž jsem novému právníkovi najala sekretářku, schopnou ženu středního věku, paní Schillerovou, která dosud pracovala v jedné malé kanceláři v Bad Nauheimu a kvůli přeložení svého muže hledala práci ve Wiesbadenu.

Blížil se den, kdy měl náš nový právník nastoupit. Byla jsem čím dál tím nervóznější. Nevzpomínala jsem si, že by mě kdy nějaký muž tak vyvedl z rovnováhy a tak mi zamotal hlavu jako onen Thomas von Pfistheim.

V noci jsem nemohla usnout a viděla jsem jeho tvář s rovným nosem, hranatou bradou a pronikavým pohledem. Ptala jsem se, jaké to asi bude se s ním vídat denně, pravidelně s ním mluvit a stále mu být nablízku.

Už zanedlouho jsem se to měla dozvědět.

Jeho první pracovní den v Sanderově kanceláři začal slunečným ránem. Protentokrát jsem si nevzala strohý pracovní kostýmek, ale žluté letní šaty, které mi opravdu dobře seděly a které jsem měla ve skříni připravené pro zvláštní příležitosti. Jestli toto není zvláštní příležitost, tak co potom? ptala jsem se, když jsem se oblékala. Cítila jsem se v něm poněkud nejistě a doufala jsem, že kolegyně si nevšimnou toho, jak jsem se vyfintila, a nebudou mě pomlouvat.

Velmi pečlivě jsem si nanesla oční stíny, upravila si řasy a rty a namísto obvyklého copu jsem si volně načesala vlasy, abych měla pár rozverných čupřin ve tváři. Na pleti jsem měla zlaté částečky po neuvěřitelně drahém tělovém oleji, který jsem si koupila před několika týdny v záchvatu lehkomyslnosti. Ještě parfém a byla jsem připravená předstoupit před doktora von Pfistheim.

„Emilie!“ Zastavil mě hlas mé matky. „Cara mia, proč ses dneska tak vyšňořila? Jindy vypadáš jak… hm… nějaká bankéřka a teď jsi jak modelka. Neděláš snad nějaké hlouposti?“

„Ne, mami,“ netrpělivě jsem ji ujistila. „Žádné hlouposti, jen velmi, velmi důležitá schůzka!“ Než se mohla vyptávat dál, s rozbušeným srdcem jsem se vypravila na cestu do kanceláře.

Na parkovišti před ní stál fungl nový černý kabriolet a já jsem si byla jistá, že patří novému právníkovi.

Už když jsem otevřela vchodové dveře, jsem si všimla, že se něco změnilo. Neslyšela jsem jen tlumené bublání a tichý šum počítačů jako obvykle. Vládlo tam vzrušení

Jako každé ráno jsem pozdravila všechny kolegyně a kolegy, ale toho dne to nikdo nevnímal. Kolegyně si cosi šuškaly. Dokonce i paní Munckerová, naše letitá vedoucí sekretářka, jindy skrz naskrz seriózní osoba s pevnými morálními zásadami, se celá zrudlá účastnila toho tlachání.

„Mé dámy!“ nahlas jsem zvolala. Konečně jsem zaujala jejich pozornost. „Myslím, že bychom se všechny měly vrátit na svá místa.“

Trvalo jim to, než mě poslechly. Spekulace o novém právníkovi byly zkrátka příliš vzrušující.

Dokonce i advokáti postávali na chodbě a bavili se spolu. Profesor Sander a von Pfistheim tam nebyli. Pozdravila jsem právníky, když jsem je míjela, ale nevšímali si mě. Pustila jsem se do e-mailů. Dumala jsem nad tím, na které můžu odpovědět a které musím předat dál. Z chodby se ozývaly hlasy a smích a snažila jsem se nenechat se rozptýlit. Potom někdo zaklepal na dveře, a aniž by počkal na mou odpověď, vešel dovnitř profesor Sander následován doktorem von Pfistheim.

„Tak, pane kolego, toto je dispečink naší kanceláře, sem se sbíhají všecky nitky. Paní Boscovou už znáte. Jak jsem říkal, je to vedoucí administrativy, takže vede náš administrativní personál. Jestli budete nespokojen se svou sekretářkou, víte, na koho se obránit!“ Nahlas se rozesmál, ale jeho nový kolega zůstal tiše.

Namísto toho si mě prohlížel a mě střídavě polévalo horko a zima. Doufala jsem, že si mých rozpaků, které ještě zesílila ta nečekaná návštěva, nevšimne.

„Paní Boscová určitě vybrala dobře, tím jsem si naprosto jistý,“ odvětil klidným hlasem.

„Ale ano, pane kolego, to nepochybně. Nyní vám ještě představím doktora Silbera, který pracuje v protější místnosti.“

Než jsem mohla něco říct, zase mou kancelář opustili.

Toho dne už jsem doktora von Pfistheim nespatřila. Profesor Sander s ním chodil od jednoho kolegy ke druhému jako s nějakou trofejí.

V poledne jsem se dívala, jak jdou páni právníci na oběd. Von Pfistheim už se mezi nimi cítil jako doma.

Někdo zaklepal na dveře. Byla to Britta.

„Wow! Toho člověka přece známe!“ Byla u vytržení. „To je přece ten fešák z hotelu Nassauer Hof! A ten teď pracuje u nás? To je neuvěřitelné! Vidělas přece jeho podklady? Je ženatý? Emilie, chci o něm vědět všechno!“

„Víš přece, že ti o tom nemůžu nic povědět,“ opáčila jsem. „Ale jedno ti říct můžu: Je volný!“

„Uf, ještě to tak! Pověz mi, není to nějaký sukničkář?. Kdyby šlo…“

„Zbláznila ses? Zapomeň na něho, Britto! Vidělas jeho oblek? Co myslíš, je to Brioni nebo Armani? A ten kabriolet na parkovišti? To vážně věříš, že by ho zajímaly šedé kancelářské myši, jako jsme my? Nebuď směšná! Ten hraje jinou ligu,“ snažila jsem se ji uklidnit.

„Ano, asi máš pravdu,“ povzdechla si. „Ale snít je tak krásné.“

Víc než snít jsme nemohly. Jak smutné.

Už po několika dnech se ukázalo, že si omotal kolem prstu všechny spolupracovnice. Dokonce i jinak tak kurážná Britta se zakoktala vždy, když ji oslovil. Šuškanda se rozjela na plné obrátky, ale chování nového právníka nezavdávalo důvod k nepřiměřeným důvěrnostem. Starší dámy jako paní Munckerovou zdravil s přátelskou zdvořilostí, mladší se zdrženlivým, až téměř lhostejným šarmem. Jeho dobré manýry a světácké vystupování stále přicházely na přetřes a všechny jsme záviděly paní Schillerové, jeho sekretářce. Tak jako už předtím jsem byla velmi spokojená s její volbou, protože byla podle všeho jediná, která se k doktoru von Pfistheim chovala normálně a nedívala se na něj růžovými brýlemi. Na takové infantilnosti byla příliš profesionální.

I vůči mně se choval neutrálně a střízlivě, jako opravdový profík. Přesto jsem se nemohla zbavit dojmu, že mě pokradmu pozoruje. Když jsem si do kuchyňky šla pro espresso a on se dvěma kolegy u pultu pil kávu, cítila jsem na zádech jeho pronikavý pohled. Ve chvíli, kdy jsem se otočila, mi na okamžik pohlédl do očí, načež se znovu věnoval svým kolegům.

Znejistěla jsem a nevěděla, co si o tom myslet. Ale možná jsem si to, že se o mě zajímá, jen namlouvala. Přála jsem si to?

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Povídka