Poprvé vydáno v USA nakladatelstvím Dutton Children’s Books, divizí Penguin Young Readers Group, Penguin Group (USA) Inc., v roce 2007.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

© Lauren Myracleová, 2007

Translation © Vanda Ohnisková, 2010

Illustrations © Zdeňka Nováková, 2010

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2010

ISBN epub 978-80-7462-215-1

ISBN mobi 978-80-7462-237-3

Pro všechny holky, které si oblíbily Viky hned napoprvé: tahle knížka je pro vás!

Když má člověk narozeniny, tedy obzvláště dvanácté narozeniny, měl by se snažit vypadat co nejlépe. Protože dvanáct je skoro třináct a třináct znamená, že jste skoro teenager, a teenageři se nepředvádějí v roztrhaných riflích a se skvrnami od kečupu na tričku.

Hm. Ale například pro mou sestru to neplatí… Sandra má patnáct a její šestnácté narozeniny se blíží. Narozky má příští měsíc, což znamená, že ode dneška je na celé úžasné tři a půl týdny jenom o tři roky starší než já. A ne o čtyři. Jóóó!

Sandra dělá, že jí na vzhledu nezáleží, ale všem je jasné, že tajně jí na něm rozhodně záleží. A to hodně. V koupelně tráví mnohem víc času, než potřebuje jakákoli lidská bytost, a já dobře vím, že tam na sebe nekonečně dlouho zírá do zrcadla, maluje si oční linky a pak se je snaží zase úplně smazat… A taky si na tváře určitě napatlala pidimnožství samozabarvovacího mejkapu, různě se na sebe do zrcadla pitvořila a snila o Bobovi, svém klukovi, který jí řekl, že se mu líbí taková, jaká je, tedy přirozená. Takže chi chi chi, ty její triky měly platit na Boba, ale od Sandry jsem už dobře věděla, že kluci prostě takoví bývají — tedy že nemají ani páru, ale v podstatě na tom nic špatného není. Až mi bude patnáct, budu mít nejspíš taky kluka, a nejspíš se budu chovat úplně stejně jako Sandra. Budu chtít vypadat hezky, ale ne jakože se nějak moc snažím.

Dneska jsou ale moje, ne Sandřiny, narozeniny! A já mám pocit, že bych se měla snažit. Nějaké velké fintění mě většinou dost nebaví — připadám si pak jako ta protivná Gábina Graysonová a ostatní fifleny ze šestky — ale dnes je přeci slavnostní den. A navíc za půl hodiny vyrážíme na narozeninovou večeři do restaurace Benihama. Přijde tam za námi i Bob a taky Dana, moje nejlepší nová kamarádka. I když je to pořád trochu zvláštní, že jí tak říkám.

Sundávám si z ramínka citronově žlutou zavinovací sukni a omotávám si ji kolem pasu. Jednu šňůrku musím prostrčit dírkou na boku, pak ji kolem sebe obtočím a zavážu. Když mi před půl rokem máma tu sukni koupila, musela mi ukázat, jak se do ní obléct, a mně to přišlo strašně složité. Teď už ale ne.

V šatně mám velké zrcadlo, zatočím se před ním a dívám se, jak se mi sukně vlní kolem kolen. Mám na nich sice oděrky z bruslení a modřinu, jak jsem lezla po odpadní rouře, ale koho to zajímá? Můžu být přece nádherná a drsná zároveň, ne? Odmítla jsem si taky nechat odstranit ztvrdlou kůži na patách, máma sice říkala, že dívčí nohy mají být pěkně jemné, ale to já neberu. Jsem na své mozoly pyšná. Tvrdě jsem na nich pracovala. Léto je za dveřmi a nechci si pálit hladké, holé šlapky na horkém betonu u sousedovic bazénu. Žabky jsou pro fňukny. Já chodím zásadně naboso.

Prohrabala jsem se tričky a vytáhla si černé tílko na ramínka. Jednoduché a elegantní — to je to pravé! Lidi by si klidně mohli myslet, že jsem z New Yorku, a ne z Atlanty. Když jsem si ale triko natáhla, najednou jsem měla pocit, že něco není v pořádku. Bylo mi totiž malé, jakože opravdu hodně malé. Protáhla jsem si lopatky dopředu a zase dozadu, abych tričko trošku roztáhla. To, co na mě koukalo v zrcadle, nebylo ale dobré. S vypnutými lopatkami jsem vypadala jako kuře. Kuře, co má prsa.

„Mamííí! Máme problém!“ zakřičela jsem.

„Prosím?“ zavolala máma místo odpovědi.

„Máme problém!“ zaječela jsem o něco hlasitěji.

„Viki, neslyším tě. Jestli mě potřebuješ, musíš sejít dolů!“

Rozběhla jsem se dlouhou chodbou do ložnice našich. Sukně se mi míhala kolem nohou.

„Podívej,“ prohlásila jsem. Máma stála jen v podprsence a kalhotkách u skříně a vybírala si, co si vezme na sebe, a měla mnohem oblejší tělo než já. Než kdy vůbec budu mít, to jsem si jistá. A tak to je v pořádku. Nechci mít oblé tělo. Nechci mít… žádné oblé, kypré tvary.

Máma se otočila a podívala se na mě. „Viki, vypadáš božsky,“ prohlásila. A pak dodala: „Ach, božínku, Viktorie, ty ses nám ale vyvinula.“

Zrudla jsem. Cítila jsem to ve tváři. Překřížila jsem si paže na hrudníku a zeptala se: „A co mám jako teď dělat?“

„Hm, budeš si muset vzít jinou halenku,“ odpověděla máma. Objala mě kolem ramen a masírovala mi holá ramena.

„Hm, nejspíš ti budeme muset jít koupit podprsenku, co myslíš?“

„Ach ne! Ne! Ne! Žádný divočiny, mami, jo?“ Podprsenky jsou pro fifleny. Podprsenky jsou pro Gábinu Graysonovou, která zrovna minulý týden udělala pěkné divadlo z toho, jak je báječná, že podprdu už nosí. Na rozdíl od některých jiných šesťaček. Tedy abych byla konkrétní: na rozdíl ode mě a Dany… Neexistuje, že bych začala chodit do školy s viditelnými ramínky od podprsenky pod tričkem, aby si snad Gábina mohla myslet, že mi záleží na tom, co říká.

„Zlato, na podprsence není vůbec nic špatného, vážně. Je to prostě život. Tak to v životě funguje. Znamená to, že z tebe roste žena.“

„Ha, tak to by snad stačilo,“ prohlásila jsem a zvedla dlaň na znamení „stop“.

Zasmála se, jako by si myslela, že žertuju. Já jsem ale opravdu nechtěla, aby mi máma začala vyprávět, že ze mě roste žena. A co jako dál? Ortopedické boty s pružnými podrážkami? Protézy?

„Nejspíš už brzy začneš menstruovat,“ dodala ještě máma.

„Píp! Píp! Píp! Pozor! Pozor!“ vykroutila jsem se z jejího objetí a ustupovala ke dveřím.

„Viki…“

„Musím běžet. Uvidíme se!“

Přihnala jsem se do svého pokoje a zavřela se v šatně. Sundala jsem si černé tričko, zmuchlala ho do kuličky a zastrčila za krabici s dětským hradem, který jsem ještě nedokázala dát Tomovi, svému pětiletému bráškovi. Zatím jsem mu jen dovolila, aby si s ním hrál. Tedy hrajeme si s ním společně, necháváme propadávat panáčky padacími dveřmi pevnosti, pištíme u toho a tak… zatím se prostě ještě necítím na to, abych se hradu úplně vzdala. I když máma už několikrát říkala, že jsem na tu hračku už moc velká. I když jsem od Sandry slyšela: „Kriste pane, Viki, dospěj už trochu, jasný?“

Jen v sukni a prádle jsem se na sebe zadívala do zrcadla. Byla to pravda: už jsem nebyla placatá jako lívanec. Měla jsem pevné paže, hladké, ploché břicho a…

Prsa.

Tak a mám prsa. Jsem prsatá. Jsem prostě prsatá.

Já, Viki Perryová, mám prsa.

Složila jsem se na podlahu a přitáhla si kolena k bradě. Jak se to jen stalo? To jsem si rozhodně nepřála. Prsa byla pro jiné lidi, a ne pro mě. Nemám dokonce ani ráda to slovo prsa. A ňadra jsou ještě tisíckrát horší.

Dana má prsa, dva měkké kopečky, které minulý týden zapříčinily Gábinin „podprsenkový“ útok na hřišti. „Víš, je to dost trapný, když některý lidi na veřejnosti hopsají,“ prohlásila Gábina tehdy a úkosem se podívala na Danu. „A navíc když jsou u toho i kluci.“

Gábina má ještě větší prsa než Dana. A schválně si nechává vykukovat ramínka od podprsenky. Někdy je má i fialová.

Amanda, která bývala moje nejlepší kamarádka, ale právě kvůli Gábině se na mě vykašlala, se taky rozhodla, že bude nosit podprsenku. Byť nemá vůbec žádná prsa.

Co je vlastně horší: mít prsa, nebo nemít prsa?

Nechtěla bych být „bezprsá“ navěky. Jen si nejsem jistá, jestli je chci už teď. Dnes to jsou jenom taková začátečnická prsa, nejsou větší než smotky vaty, ale co když nepřestanou růst? Vzpomněla jsem si na básničku, kterou se Tom naučil v knihovně a která končila nějak takto: Rostly, rostly a nikdy nepřestaly, rostly a rostly, až pukly docela.

Ta básnička pojednává o luscích hrachu. Co když je to ale podobenství a jedná se o něco úplně jiného než o hrách?

Naklonila jsem se a s pohledem upřeným do zrcadla jsem ohnula lokty a položila si ohnuté paže na hrudník, jako by to byla velká, volně visící prsa. Tedy nevypadalo to vůbec jako prsa, byla to prostě předloktí, ale když jsem si rozostřila oči, dokázala jsem si to tak nějak zhruba představit.

Vypadala jsem jak obryně.

Klaply dveře a do šatny strčila hlavu Sandra. Uviděla mne, jak sedím na podlaze a mám ta megaprsa z loktů.

„Ach bože, co to tady děláš?“ chtěla vědět.

„Nic!“ Vyhrabala jsem se na nohy a popadla bílou halenku.

„Musíme jít. Táta už otáčí auto.“

„Už budu. Trošku soukromí, ano?“

Sandra zavrtěla hlavou. „Dnes ti je teprve dvanáct a už děláš pózy? Hm, to je teda bezva.“

Jen jsem nahlas zahučela něco jako „hm“.

„No, tak pohni, jasný?“ odpověděla ségra. Otočila se, odplula a dveře šatny za sebou nechala dokořán otevřené.

V restauraci se Dana chvěla vzrušením. „Vypadáš fantasticky,“ pochválila mne v hale. „Vypadáš tak dospěle. Ta tvoje halenka se mi děsně líbí — vypadá to takhle fakt strašně roztomile!“

„Díky,“ odpověděla jsem. Zkombinovala jsem bílé tričko s bílou košilí a cípy košile jsem si svázala v pase. Prsa jsem měla tedy bezpečně ukrytá pod dvěma vrstvami látky a navíc uzel u košile látku načechral tak, že prsa pod ní byla úplně nenápadná.

„Tobě to taky moc sluší,“ řekla jsem na oplátku Daně.

Dana se usmála od ucha k uchu. Měla na sobě růžové šaty s všitou vestičkou. Co se týče módy, je vždycky tak nějak o krok pozadu. Vypadala, že se vyparádila do kostela, a ne do restaurace na večeři. Dokonce si nesla malý notýsek vázaný v bílé kůži.

„Tak prosím tudy,“ pobídla nás servírka a vedla nás k nízkému stolku v zadní části restaurace. „Obuv si odložte tady,“ prohlásila ještě a ukázala na rohožku na podlaze.

Dana se dívala, jak si táta sundává mokasíny. Pak si máma zula své sandálky a Dana se ke mně naklonila.

„To se musíme vyzout?“

„Hm, tak se to dělá v Japonsku, víš.“

„No, ale… co když mi budou smrdět nohy?“

„Vysprchovala ses?“ zajímala jsem se. Danina máma zemřela, když byla Dana ještě mimino, a někdy jí člověk musel připomínat opravdu dost základní věci.

„Jasně. Sprchovala jsem se včera.“

„Hele, tak budeš určitě v pohodě,“ uklidňovala jsem ji. „A stejně budeme mít nohy pod stolem, ne? Přece si je nepoložíme na tác jako nějaký kung-pao!“

„Kung-pao je čínský jídlo, a ne japonský,“ opravila mě Sandra a palcem u nohy si sundávala svoje značkové tenisky. „A už si nedělej z Dany srandu a chovej se slušně, jo?!“

„Má pravdu,“ pošeptala jsem Daně. „Ve skutečnosti si totiž dáme rybí hlavy…“

Sandra do mě dloubla kotníkem prstu.

„Au!“

Číšník, který měl nápadný, působivý knír typický pro asijské mudrce, sekal a krájel maso přímo před námi na kovovém stolku. Olej na pánvi byl už úplně rozpálený a Dana se odtáhla od stolu. Lusk cukrového hrášku horkem pukl a Dana vypískla.

„Co to ten kuchař dělá?“ zeptala se, když do pánve hodil obsah jedné misky.

„Smaží garnáty,“ odpověděla jsem. „Je to mňamka.“

Dva tucty syrových garnátů zasyčely a horce vyprskly. Vypadaly, jako by tancovaly. Zatvářila jsem se poťouchle, ale Dana můj pohled neopětovala.

„Děje se, Dano, něco?“

Polkla. „Já… já nemůžu…“

„Ty nemáš garnáty ráda? Seš na ně alergická?“

„Nejsem alergická, jenom…,“ očima zalétla k Bobovi, který seděl na opačné straně stolu vedle Sandry. Ukazoval právě Tomovi, jak má vytlačovat vodu z brčka poklepáváním prstu na jeho konec.

Potichu jsem se zeptala: „Jenom co?“

Dana se na mě prosebně podívala. „No, já se jich bojím.“

Neudržela jsem se a vyjekla: „Garnáta? Ty se bojíš garnáta?“

„Pšššt,“ šeptala. „Jsou tak bledý a mají… no mají žíly.“

„Fakt příšerně velký žíly. Pomoc! Jdou po mně! Žíly útočí!“

Nechtěně se rozesmála. „Hele, prosím tě, ať mi žádný nedává, jo? Fakt to myslím vážně.“

Částečně si sice dělala legraci, ale taky to myslela vážně. Bylo to zvláštní, ale Dana vždycky chtěla, abych ji chránila, což mi většinou nevadilo, protože jsem se aspoň mohla cítit důležitě. Ale dobře jsem o tom věděla. Moje kamarádství s Danou se od kamarádství s Amandou hodně lišilo, s Amandou jsme si byly tak nějak víc… rovné.

Hele, nechej toho, jasný! S Danou jste si taky rovné. Jenom jiným způsobem.

Táta zacinkal vidličkou na skleničku a já byla ráda, že se pozornost upřela na něco jiného. Narovnala jsem se a rýpla do Dany, aby udělala totéž.

„Přípitek!“ pronesl táta.

„Ticho! Ticho!“ zvolal Tom, který přípitky s proslovy miluje.

„Tak na mou báječnou dceru a její dvanácté narozeniny!“ pokračoval táta.

„Ach bože! A je to tady…,“ vzdychla Sandra.

„Ať konečně pochopí hodnotu uklizeného pokoje i stolu a ať si uvědomí, že když přijde na házení gumových žížal do záchodu, její otec o tom moc dobře ví.“

„Tati, ty seš ale…,“ protestovala jsem. „Ty bonbony jsem hodila do záchodu jenom jednou a to mně bylo asi tak jako Tomovi!“

„Ať je navždy tak milá a velkorysá, jako je teď. A ať zůstane naší malou holčičkou navždycky!“

Táta se na mne dlouze zadíval. Měl oči plné lásky, takže jsem se cítila trochu trapně, ale hlavně jsem byla šťastná.

„Na zdraví!“ zakřičel Tom a zvedl svou skleničku s míchanou limonádou. „A všichni si musíme přiťuknout!“

Přiťukla jsem si s Danou a pak hned i s tátou. Pak mámou, Sandrou, Bobem a Tomem.

„Všechno nejlepší k narozeninám, zlatíčko,“ popřála mi máma.

„Jasně, všechno nejlepší!“ přidala se Sandra.

„Všechno nejlepší!“ popřál mi i japonský kuchař a jedním pohybem mi hodil usmaženého garnáta na talíř. Ale bohužel se nestrefil na můj talíř. Garnát přistál u Dany. Kdoví jestli to neudělal schválně. Dana zděšeně vypískla a všichni jsme se zasmáli.

Tom si šel lehnout v devět večer a v deset se šli naši dívat na zprávy do své ložnice. V jedenáct jsem už byla pěkně unavená a Dana nejspíš taky, ale rozhodně jsme se do postele nechystaly. Byly jsme totálně rozřehtané. Cokoli jsem řekla, přišlo Daně neuvěřitelně legrační, a cokoli řekla Dana, řvala jsem smíchy já. Sandra nás chodila naštvaně napomínat, abychom už konečně ztichly, a po každém napomenutí byla čím dál víc naštvanější. Když vletěla do mého pokoje naposledy, měla na tváři pleťovou bahenní masku.

„Raději si to, mladá dámo, hned setři, nebo se ti to na obličej přilepí a budeš tam mít to bahno navždycky!“ varovala jsem ji.

Dana se rozesmála, až se za břicho popadala.

Když Sandra odešla, vysvětlovala jsem Daně: „Čistí si tím bahnem póry na obličeji. Není to ale divný používat bahno na čištění pleti?“

„Je moc hezká,“ podotkla Dana. Podrbala mou kočku Medulku za oušky a ona se o ni několikrát slastně otřela hlavou. „Je to prima mít tak hezkou ségru?“

„Hm…,“ odpověděla jsem. Sandra byla opravdu pěkná, ale většinou to byla prostě jen Sandra. „Hele, chceš, abych se jí šla zeptat, jestli bychom si tu masku taky mohly vyzkoušet?“

„Jasně že jo!“ prohlásila Dana nadšeně.

„Je to fakt věc, víš,“ vysvětlovala jsem a hrabala se u toho na nohy. „To bahno ti na obličeji tak ztvrdne, že se nemůžeš ani usmát, a máš pocit, jako bys ochrnula. Tak počkej, hned jsem zpět.“

Šla jsem do Sandřina pokojíku, ale uviděla jsem ji v hale, jak právě telefonuje s Bobem. Posunky jsem jí naznačila, že chci jen jedinou věc a nezdržím ji, ale ona se ušklíbla a otočila se ke mně zády.

Hm, to je teda pěkná nezdvořilost, pomyslela jsem si. Zašla jsem tedy do koupelny, popadla kelímek s maskou a plížila se zpět přes chodbu.

„Mise skončena!“ oznámila jsem Daně. Sedla jsem si na podlahu a Dana si přisedla ke mně.

„A co teda uděláme?“ zajímala se.

Zvedla jsem Medulku a položila ji na postel, protože bahenní maska a kočičí chlupy k sobě nejdou. Pak jsem odšroubovala víčko kelímku. „Pomažeme se tím a necháme uschnout.“

Přejela jsem si prstem po tváři. Bahno bylo studené a mazlavé.

„Teď, když mi je dvanáct, je nejvyšší čas, abych začala myslet na tyhle věci. Póry a tak.“

„A jaký to je mít dvanáct? Cítíš se jinak?“

Líbilo se mi, jak se ke mně chová, jako bych byla z nás dvou najednou chytřejší jen proto, že jsem starší.

„Hm, cítím se dost stejně… ale no, nejspíš je to jiný, to jo.“ Chvíli jsem váhala a pak jsem dodala: „Máma říkala, že je čas, abych si pořídila podprsenku.“

„Fakt?“

Pokrčila jsem rameny pod svou vytahanou noční košilí. „Ne zejtra, nebo tak. Zase až tak zoufale nutný to není.“

Dana si potřela obličej zbytkem bahna a trocha se jí dostala i do vlasů. „Jé!“

„Teda vlastně doufám, že na to zase zapomene. Protože jak jednou začneš nosit podprdu, není cesty zpět. Je to stejný jako s holením nohou.“

„Jo?“

„Jak nohy jednou oholíš, chloupky ti začnou růst rychleji a jsou ještě pichlavější, takže bys s tím neměla začínat, dokud nejseš vážně odhodlaná s tím už navždycky pokračovat. A to stejný platí pro podprsenku.“

„Jako že budeš mít najednou pichlavější prsa?“

Zachichotala jsem se. „Jasně. Jako kaktusy.“

Dana se taky zahihňala. „O čem to prosím tě mluvíš?“

„Jen si představ, že by ti na ně chtěl sáhnout nějakej kluk. Ach, miláčku, je to tak romantická chvíle — ou!“

„Hele, už mě nerozesmávej, jo?! Praská mi celej obličej.“

„Vypadáš jako z hororu. Chceš se vidět?“ Zvedla jsem se a podala jí kapesní zrcátko z komody. A velmi nenápadně jsem ze zásuvky vytáhla ještě něco — malinkatý suvenýr z restaurace. Vzala jsem si to ze svého talíře, zabalila do ubrousku a přinesla domů. Až doteď jsem netušila, co s tím, ale teď mě něco napadlo.

„Zavři oči,“ řekla jsem Daně. „A neotevírej, dokud nenapočítám do tří, jo? Jedna, dvě… tři!“

Dana otevřela oči. A uviděla, jak se jí přímo před nosem komíhá garnát.

„Uááá!“ zaječela, jako kdyby ji na nože brali.

Přiblížila jsem k ní ruku s garnátem. „Už si jde pro tebe! Už tě skoro má!“

„Nééé!“

Medulka zamňoukala na poplach.

Do pokojíku vtrhla Sandra. „Bože! Co to tady —,“ stěžovala si. „Po miliónté vám říkám, že tady nemůžete tak řvát! Copak to musím do nekonečna —“ Najednou se uprostřed věty zarazila, protože si všimla našich zabahněných tváří. „Vy jste použily moji masku? Bez dovolení?“

Vyvalila jsem oči a svým nejsladším, nejmilejším hlasem jsem se zeptala: „Nedáš si garnáta?“

Sandra zírala na růžového garnáta v mých prstech. Zlost v její tváři zastínilo znechucení. „Ty seš teda tak dětinská!“

„Naopak, mladá dámo,“ zaprotestovala jsem. „Pro případ, žes na to náhodou zapomněla, ti musím připomenout, že mi je dvanáct. Stojím na pokraji ženské dospělosti.“

„Jasně! To ti mám jako věřit, jo?!“ odpověděla, popadla kelímek s maskou a vyřítila se s bouchnutím dveří z pokoje.

„Sandro, Sandro,“ prohlásila jsem a kroutila u toho hlavou. „Copak se musíš chovat tak hlučně?“

Dana se zhroutila na zem a rozřehtala se na celé kolo.

„Když mám už teda dvanáct, můžu si nechat propíchnout uši?“ zeptala jsem se mámy.

„Prosím?“ Tom ji právě poplácával plastovým mečíkem a ona se ho snažila odehnat. Z kuchyňské desky spadla na zem zelená paprika.

„Tvoje ruka je meč a břicho štít,“ vysvětloval mámě Tom. „Je čas postavit se tváří v tvář svému strachu!“

„A kdy se mnou, mami, pojedeš pro ten řidičák?“ vložila se do hovoru Sandra a snažila se, aby si jí máma všimla. „Slíbilas mi to. A měly jsme pro něj jet už včera.“

Zatahala jsem mámu za rukáv. „Řeklas, že až mi bude dvanáct… a dvanáct mám už víc než tři týdny!“

„A já mám šestnáct už celý dva dny,“ přisadila si Sandra. „Každej člověk v Americe dostane řidičák přesně v den svých narozenin. Všichni, jenom já ne!“

„Vždyť mělas narozeniny v neděli,“ připomněla jsem Sandře.

„A dneska je už úterý! O celý dva dny později.“ Ségra se otočila na mámu. „Prosím, prosím, můžem pro něj zajet?“

„Já jsem se zeptala první. Já čekám mnohem, mnohem dýl!“ protestovala jsem.

„Uáá!“ zapištěl Tom a praštil mámu pod koleno. „Seš bez nohy! Upadla ti noha!“

„Tak a dost!“ zakřičela máma.

Zmlkli jsme. Tom chvíli váhal a pak píchl do mámy špičkou meče. Máma mu ho vyrvala z ruky a hodila na kuchyňskou linku.

„Kriste pane, děcka, už toho mám dost!“

Sandra se rozhořčeně ošila a já sdílela její uražené pocity. My přece nejsme žádná děcka…

Máma zavřela oči. Zhluboka se nadýchla. Prováděla svá relaxační dýchací cvičení, která všichni tak dobře známe. Dýchala pomalu a klidně. Pak otevřela oči.

„Tak a teď! Tome, doma žádné hrátky s mečem, jasné?“ Pak se obrátila ke mně: „Viki, víš to jistě, že si chceš nechat propíchnout uši? Absolutně jistě?“

„Mamííí,“ zaprotestovala jsem. Nedokázala pochopit, že to opravdu myslím vážně, a že nic, co řekne, mé rozhodnutí nezvrátí. A ne že by se o to nepokusila. O víkendu mi vymodelovala z Tomovy plastelíny model ucha, aby mi názorně předvedla, k čemu se chystám.

„To je tvoje ucho,“ prohlásila. A opravdu její model vypadal velmi věrohodně, dokonce i barva plastelíny se podobala barvě kůže. Nehtem pak do lalůčku vyhloubila přehnaně velkou dírku a poučovala mne: „A tohle se stane, když budeš nosit náušnice. Ucho se ti natáhne — takhle, vidíš?“ Zatáhla za lalůček, který se napružil jako guma. A z ucha se stalo ucho domorodé Afričanky, jak jsem ho viděla v časopisu National Geographic. Pak plastelína dosáhla takového pnutí, že se přetrhla, a celý lalůček upadl. Z ucha zůstala zohavená polovina s nepřirozeně hladkou jizvou.

„Vidíš to?“

Teď jsem vzala mámě z ruky nůž a odložila ho vedle papriky na stůl. Položila jsem jí obě ruce na ramena a prohlásila: „Opakuj po mně. Dírky v uchu nezpůsobují zohavení těla. Dírky v uchu jsou normální, nic na nich není.“

„Hele, mami,“ nevydržela to už Sandra. „A co ten můj řidičák?“

Máma si povzdechla. Vytáhla ze zásuvky sáček na potraviny, nasypala do něj nakrájenou papriku a položila ho do ledničky. Pak se na nás tři podívala. „Tak dobře. Uděláme to takhle. Pojedeme do obchodního centra, kde si Viki nechá propíchnout uši. Ty, Sandro, můžeš řídit. Pak se zastavíme pro ten řidičský průkaz. Jste už všichni konečně spokojení?“

„A můžu si s sebou vzít meč?“ zajímalo Toma.

„Můžeš si ho vzít do auta, ale do obchodu ne,“ rozhodla máma.

„Platí. Domluveno,“ souhlasil Tom.

Po cestě do obchoďáku jsem udělila Sandře několik řidičských rad.

„Zelená znamená, že můžeš jet,“ upozornila jsem ji, když se příliš pomalu rozjížděla na semaforu. Řekla jsem to velmi mile, ale Sandra mne stejně počastovala naštvaným pohledem.

„Jé, nesraz toho chodce!“ vykřikla jsem, když jsme minuli pána se psem.

„Vždyť je od nás tak čtyři metry daleko. A jde po chodníku!“

„Šílená řidička!“ vykřikl Tom.

„Viki, Tome, přestaňte svou sestru rozptylovat, ano!“ napomenula nás máma. „Řízení je vážná věc. Jedna chyba a člověk si může zničit život navždy.“

„Však my víme. My to přece víme,“ odpověděla jsem. Ušní lalůčky odpadávající z ucha, nevinní kolemjdoucí zabití v jediném nešťastném okamžiku — v mámině světě číhá nebezpečí za každým rohem.

„Moje sestřenka Kateřina zemřela, když jí byly dva. Přejel ji její vlastní otec, když couval u domu s dodávkou.“ Máma se otočila z předního sedadla ke mně. „Myslíš, že existuje v jeho životě jediný den, kdy by si nepřál, aby mohl vrátit čas?“

O Kateřině jsem slyšela už mnohokrát, takže jsem se nenamáhala s odpovědí. Bylo mi jí strašně moc líto a zároveň mě její osud jaksi morbidně fascinoval. „Vykřikla? Bylo to rychlé? Cítil její otec nějaký náraz a v jediném zlomku vteřiny pochopil, že se mu už navždy změnil celý svět?“

„Jenom si představ, jak strašně by ses cítila, kdybys někomu vzala život,“ pokračovala máma. „Nebo někoho zmrzačila. Jak strašně by ses cítila, kdybys způsobila nehodu a třeba nějaký desetiletý chlapec upadl do komatu a nikdy se z něj už neprobral. Takové věci se stávají každý den!“

„Jakej desetiletej chlapec?“ zajímal se Tom.

„Tak jo, mami, my víme, co chceš říct,“ opáčila Sandra. Všimla jsem si se zájmem, že svírá volant ještě křečovitěji než normálně.

„Jakej desetiletej chlapec?“ dožadoval se Tom odpovědi. „Řekni nám, jak to přesně bylo!“

„Nemohli byste všichni laskavě přestat už mluvit?“ prohlásila Sandra důrazně. „Nebo se fakt složím!“

„Sandro, jestli máš za to, že se složíš, okamžitě zastav,“ nabádala máma Sandru. „Nikdy nesmíš řídit, když nejsi úplně ve formě. Zrovna minulý týden dostal nějaký řidič infarkt a zabil čtyři teenagery.“

„Mami!“ zaprotestovala Sandra.

Máma se narovnala na svém sedadle jako někdo, kdo říká pravdu za každou cenu, byť to je bolestivá záležitost. „Prostě musíš být opatrná, to je všechno, co říkám.“

Na pojízdných schodech do druhého patra nákupního centra se máma podívala na hodinky a řekla: „Když už jsme tady, Viki, mohli bychom udělat ještě nějaké nákupy, co myslíš? Je opravdu nejvyšší čas, abychom ti koupili —“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Březen

Duben