Pro všechny holky, které se snaží být samy sebou.

Věřím vám!

Poprvé vydáno v USA nakladatelstvím Dutton Children’s Books, divizí Penguin Young Readers Group, Penguin Group (USA) Inc., v roce 2008.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

© Lauren Myracleová, 2008

Translation © Vanda Senko Ohnisková, 2010

Illustrations © Zdeňka Nováková, 2010

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2010

ISBN epub 978-80-7462-216-8

ISBN mobi 978-80-7462-238-0

Když má člověk narozeniny, tedy obzvláště když má právě třináct, měl by vědět, že celý svět mu leží u nohou… a že se nesmí nechat jen tak něčím vyděsit. Ani tím, když mu například někdo začne před obličejem mávat garnátem. Jak se to stalo mé nejlepší kamarádce Daně, že.

Na mé loňské narozeniny jsem totiž propašovala z indické restaurace až domů jeden exemplář tohoto mořského živočicha a Dana je nejen proti nim vyloženě vysazená, ale má v podstatě garnátofobii, chuděrka. Počkala jsem na tu správnou chvíli, a pak jsem se s garnátem nečekaně vytasila. Komíhala jsem s ním před Danou a děsivě jsem huhlala, že už si pro ni jdu. Následoval šílený jekot. Kočičí chlupy. A taky extrémně naštvaná starší ségra, tedy Sandra, která soptila kvůli garnátově zbarvené pleťové masce, kterou jsme si od ní tak nějak bez jejího vědomí půjčily.

Ach, ty staré dobré časy…

Ale dnešek je taky super, mám totiž právě třináct. A to je bomba! Jsem toho fakt plná, i když jsem se snažila předstírat, že se vlastně nic moc neděje — napřed před našima a pak i před spolužákama, kteří mě častovali typickými poznámkami typu „Tak konečně je z tebe teenagerka, co?!“ Klasická trapárna, co si budeme povídat.

Ale přece na té trapnosti něco je. Už nikdy, nikdy nebudu „dítě“. Tedy lidi o mně můžou jako o dítěti mluvit, a jsem si jistá, že taky budou, ale já už na ně budu koukat pěkně teenagerovsky skrz prsty. Moje dětství definitivně skončilo. Babička Perryová měla jednu takovou průpovídku… Jak to jen bylo? Když jste dítě, mluvíte jako dítě, chápete jako dítě, myslíte jako dítě. Když však dospějete, musíte se takových dětinskostí zbavit.

Je v tom vlastně lehký závan smutku, navzdory skvělé oslavě, která na mne čeká. Dospívání je vždycky tak nějak spojené s troškou smutku, což vím. Máte najednou prsa, ale taky máte beďary. Musíte mít lepší oblečení, ale zase jste dost nesví, když vás v něm ostatní komentují. Uvědomíte si, že rodiče nejsou dokonalí, úžasní a všemocní, což je svým způsobem osvobozující, ale zase najednou víte, že nejsou dokonalí, úžasní a všemocní. Což je blbá situace. Když jsem byla malá, měla jsem za to, že naši vědí všechno. Když jsem vyrostla, došlo mi, že nikdo neví všechno.

A nezapomínejme na kamarády. V těch dávných dobách to bylo tak jednoduché. Třeba si vezměte mého malého brášku Toma. Má šest a kamarádí se s každým, dokonce i s dětmi, které nemá rád. Minulý týden jsem ho šla vyzvednout s mámou do školy (na naší škole bylo ředitelské volno, ale na Tomově se normálně učili) a viděla jsem, jak ho jakýsi kluk nehezky štípl do boku. A pak se tomu dost škaredě zasmál.

„Co to bylo za kluka, co tě štípl?“ zeptala jsem se Tomíka, když si nasedl do auta.

„Gary.“

„A proč tě prosím tě štípl?“

„Protože má ostrý nehty. A chce, abych si myslel, že je had. Ví, že se hadů bojím.“

„To je ale idiot!“

„Viki!“ napomenula mě máma.

„No, tak jo. Ale jako idiot se fakt choval,“ opravila jsem se. Proti tomu totiž máma nic nenamítá, když řekneme, že se někdo jako hlupák, idiot nebo trouba chová. Nechce totiž, abychom říkaly, že někdo idiot je. Já si ale myslím, že je to od mámy trochu naivní, když si myslí, že to je nějaký zásadní rozdíl. „No, tak jako tak, když tě uštkne had, rozhodně to není jako štípnutí.“

„A jak by to tedy člověk cítil?“ zajímal se hned Tom.

„Nevím, ale rozhodně ne jako štípnutí.“

„Jako když se do tebe zabodne něco horkýho jako láva?“

„A taky by tě rozhodně neuštkl do pasu, tedy kdyby se ti neprotáhl nohavicemi od kalhot.“

„Viki!“ ozvala se znovu máma.

„No, rozhodně by to tak nebylo. A fakt se mi nelíbí, jak se k tobě Gary chová.“

„Mně se to taky nelíbí,“ souhlasil se mnou Tom. „Měl by jít do ústavu pro dětský zločince.“

„A neměl bys třeba stát před školou vedle někoho jinýho?“ navrhla jsem mu. „Vedle nějakýho kámoše — a ne vedle Garyho?“

Bráška se na mě nechápavě podíval.

„Ale Gary je přece můj kámoš,“ odpověděl a tvářil se u toho, jako by mi říkal úplnou samozřejmost.

Kdyby vás v sedmé třídě někdo štípl tak silně, že by vám do očí vyhrkly slzy, rozhodně byste se s ním nekamarádili. Jenomže v sedmé třídě se to má jinak — lidi se chovají hnusně úplně jiným způsobem. Třeba někomu šeptají do ucha, že „se dost předvádíte“, když si třeba oči namalujete růžovými stíny. Nebo že máte až moc obtažené tričko. Nebo naopak moc volné tričko. Nebo že byste si už konečně měli zastřihnout nehty na nohou, tedy jestli nechcete, aby z vás bylo okolí znechucené.

Takže jako sedmák člověk rozhodně není kámoš s někým, koho nemá rád. Jenže někdy se ani nekamarádíte s někým, koho naopak rádi máte, což je dost komplikovaná záležitost, a když se ji někomu pokoušíte vysvětlit, nedává to moc smysl. A právě v takovou chvíli se pak dostavuje smutek.

Já si ale vlastně stěžovat nemůžu. Dana je moje nejlepší kamarádka číslo jedna a Mata číslo dvě. Spousta lidí má víc než jednoho největšího kamaráda na život a na smrt. To se může. A moje nejlepší bývalá kamarádka je Amanda.

A co je na třinácti to úplně nejlepší — mám (ano, je to tak!!!) i normálního kluka, teda jako svého kluka. Tedy nejspíš. Nechci se ale nějak moc chlubit, protože věc se má tak, že si rozhodně nepronajal billboard a nenapsal na něj obřími písmeny MILUJU VIKI, aby to všichni viděli. A nejde zatím o žádný velký milostný románek, to v žádném případě.

Ale držel mě za ruku, fakt že jo. Poprvé (a zatím naposled) mne chytil za ruku minulý čtvrtek. A bylo to neskutečně báječné. A navíc i on je neskutečně boží — s těma svýma oříškově hnědýma očima, frajerskou chůzí a sladce rozcuchanými vlasy. Dělá přede mnou vtípky a někdy se s ním cítím dokonce skoro úplně normálně. A navíc si opravdu myslím, že jednoho dne se v jeho přítomnosti budu cítit ještě normálněji — tedy když budu trénovat, budu se na to duševně připravovat a nezapomenu na heslo ramena narovnat, břicho zastrčit. A pak se někdy v daleké budoucnosti můžeme vzít, dívat se spolu na televizi a mít milion malých Larsů a Viktorek.

Teda co to melu! Ne! Jak jsem vůbec mohla na něco takového přijít?!

Prosím, prosím, ať se tenhle blábol nějakým nepochopitelným způsobem nedostane telepaticky Larsovi do hlavy! modlila jsem se v duchu. Někdy se totiž dost bojím — i když vím, že je to nemožné — že by moje úplně nejniternější myšlenky mohly být slyšet. A nemyslím, že by je mohl slyšet bůh nebo tak, ale příjemce, kterému rozhodně nejsou určeny. Třeba můj mrtvý dědeček nebo jistý kluk s oříškovýma očima.

Hele, dělám si legraci! Myslela jsem si v duchu co nejhlasitěji. Rozhodně žádnou svatbu neplánuju, a jestli, tak za strašně, strašně dlouho. Tak zoufalá a dětinská v žádným případě nejsem!

Jasně, jsem z toho všeho dost vystresovaná. Tedy z toho, že mám Larse ráda a že on mne má rád taky (no, tak to prostě je, tak proč si to nepřiznat, že). Takže i kvůli tomu — hlavně kvůli tomu — jsem dnes, když je ze mě tedy konečně oficiální teenager, za to všechno tak vděčná. Takže když jsem hned na začátku prohlásila, že třináctiletému člověku by měl svět ležet u nohou, myslela jsem tím jedno jediné: Že doufám, že můj život bude už vždycky takhle báječný. A že doufám, že můj život bude jako krásná tajemná perla, celá lesklá a plná nadějí.

Ve třinácti jste sice už moc staří, abyste sfoukávali svíčky na dortu (ale já to stejně udělám), ale tohle je moje přání k narozeninám.

Na příjezdové cestě našeho domu zastavilo v pět auto Danina táty a Matin táta mu byl hned za patami. Tedy spíš za koly. Dana i Mata žijí se svými táty. Daně maminka umřela, když byla ještě úplné mimino, a Matiny rodiče se rozvedli. Její máma žije v Severní Karolíně, což jsou tři hodiny jízdy autem od Atlanty. Mata má nevlastní mámu, ale není to žádná sláva. Ona totiž má ve zvyku všechny kolem sebe neustále kritizovat a vychovávat — Matu samozřejmě nevyjímaje.

Matin táta je ale docela borec. Je to docela významný podnikatel s pozemky tady v Atlantě a má spoustu důležitých klientů, takže občas nám třeba dá nějaké volňásky na koncerty a tak.

Mata vyskočila z tátova lexusu a spěchala hned k domu. Dana se zatím stále ještě loučila s tátou. Čekala jsem na ně u dveří a houpala se na patách.

„Všechno nej k narozeninám, ty naše narozeninový trdlo!“ volala Mata a zeširoka mě objala.

Zašklebila jsem se. „Jo, díky.“

Dana zatím políbila tátu. Jsou si totiž hrozně blízcí, tak roztomile, a já jsem za ně oba ráda. Je to totiž podle mého moc důležité, když vám někdo blízký umře. Pak vystoupila, na zadním sedadla popadla batoh a přidala se k nám. Obě holky u nás totiž přespí, a to i když je neděle. Hurá! Zapištěly jsme radostně a ve třech se na sebe pověsily. Připomínaly jsme nejspíš skákající slony.

„Paráda! Večírek!“ volala vesele Mata.

Pomohla jsem jim s věcmi dovnitř a pak jsem zavolala na mámu.

„Tak my můžeme! Jsme nachystaný! Čas na odchod. Čeká na nás naše osobní poradkyně na krásu!“

„Žádná poradkyně!“ ohradila se Mata. „Poradkyně jsou starý babky, co chodily do nějakýho staromódního kurzu.“

„No, jasně,“ řekla jsem otráveně jakože fakt díky, ty musíš být vždycky nejchytřejší, že.

Máma s klapotem podpatků sešla za námi. Měla na sobě elegantní kostýmek. Ona totiž vždycky nosí takové věci, perfektně ušité, konzervativní, spíš maminkovsky usedlé. Dokonce i když si obleče rifle, jsou vždycky dokonale čisté, nažehlené a s vysokým pasem. A pokaždé si košili zastrčí do kalhot — to je asi nějaký zákon pro ženy nad čtyřicet. Ale je pravda, že jí to sluší.

„Ahoj, děvčata!“

„Dobrý den, paní Perryová,“ pozdravily holky sborově.

„Tak jdeme na to!“ prohlásila máma, protože si myslí, že tak se mluví mezi mladými. A s tátou, který se právě objevil v kuchyni, aby nás vyprovodil, se rozloučila svým oblíbeným dětinským: „Pusu z busu, zlato!“

„Ach bože,“ povzdychla jsem si, když se Dana s Matou přidušeně zahihňaly. „Mami, tohle už prosím tě nikdy neříkej, jo?!“

Máma se jen zasmála. „Ještě něco mi zakaž říkat a přesně to ti řeknu, až pro tebe příště přijedu ke škole... a k tomu si ještě obuju klaunské botky.“

„Tak se dobře bavte, holky,“ rozloučil se s námi táta a postupně nám všem třem lehce rozdrbal vlasy. „Jen to moc nepřežeňte, ano?“

V kosmetickém salonu oznámila máma slečně u recepce, že je nám „jen“ třináct (což nebyla pravda, protože Dana má stále ještě jen dvanáct), a poprosila ji, aby nám tedy udělali něco, co se „hodí“ k našemu věku. Dala mi svou kreditku a řekla, že všechny tři si nakonec můžeme koupit jeden výrobek domů. A pak šla okouknout výprodeje oblečení v nákupním centru.

„Tak fajn, uvidíte, že to bude zábava,“ oznámila nám slečna okamžitě, jak máma zmizela z doslechu. Byla to Asiatka s nádhernou světlou pletí a výrazně namalovanýma očima. Myslím, že ji mohlo být něco přes pětadvacet. „Jmenuju se Aimee. Tak dáme se do toho, co myslíte, ne?“

„Myslím, že se mi Aimee dost zamlouvá,“ zamumlala Mata.

„Tak napřed Viki. Má totiž dnes narozeniny,“ prohlásila Dana.

„Ne, ne. Já chci jít až poslední!“ oznámila jsem. Byla jsem z toho profesionálního mejkapu, co mě čekal, trošku rozrušená, protože se malovat neumím, a tak se šminkám raději vyhýbám jak čert kříži. A navíc se člověk s mejkapem na tváři cítí tak naze, jaksi obnaženě, protože celý svět jakoby viděl, že mu vlastně říkáte: „Hele, tak se přece mrkněte, jak mi záleží na tom, abych vypadala dobře!“

No, ale mně opravdu záleží na tom, abych vypadala pěkně. Nejspíš na celém světě neexistuje nikdo, komu by na vzhledu nezáleželo. Teda v každým případě nikdo pohlaví ženského.

Hm… ale zpět do minulosti… Kdysi mi na tom, jak vypadám, vlastně nezáleželo. Na stupnici od jedné do deseti byl vzhled, co se týče důležitosti tak na druhém místě od konce. A teď? Další věc, která souvisí s dospíváním. Vzhled se vyšplhal tak na osmé, snad dokonce deváté místo.

Nechtěla jsem ale jít na řadu jako první, protože jsem se najednou začala tak nějak vnitřně chvět. Nejspíš zase ten podivný pocit nahoty.

„Půjdu teda já!“ nabídla se Mata a vylezla na vysokou stoličku. „A ať vypadám prosím pěkně sexy, ano!“ řekla legračně protáhlým hlasem a ještě dodala: „Jsem totiž divoká tygřice!“

„Jak je libo!“ odpověděla Aimee.

Nanesla na Matin obličej výživný krém, aby vytvořila „dobrý základ“, a vysvětlila nám, že Mata nepotřebuje podkladovou bázi. „Nepotřebujete ji ani jedna,“ dodala ještě. „A radujte se z toho, dokud můžete.“

Matina oční víčka jemně potřela zeleným stínem, protože — jak nás poučila — Mata si to může dovolit díky svým zeleným očím, a oko jí obtáhla černou oční linkou. „Ale jen od středu zorničky směrem k vnějšímu koutku. Jinak by to totiž oči zbytečně přibližovalo a to nikdo přece nechce.“

Když se kosmetička dotkla oka, Mata zamrkala, i když se očividně snažila zůstat úplně v klidu. Jak prohlásila Aimee, díky očním linkám Matiny oči pěkně „vyskočily“.

Mejkap dokončila černou řasenkou a pudrem, kterému říkala „tvářenka“, a nanesla ho na Matiny lícní kosti. Byla to směs tří různých odstínů růžové s efektním třpytkovým leskem.

„Tak a je to!“ prohlásila Aimee nakonec a otočila stoličku, abychom si mohly Matu prohlédnout jako obraz.

Dana zadržela dech. „Jé, vypadáš božsky!“

„Fakt?“ ujišťovala se Mata.

„Vypadáš skvěle,“ ubezpečila jsem ji. A taky že ano — takovým tím drze holčičím klubovým způsobem, který se k ní perfektně hodí. Na mně by ale takový mejkap vypadal hrozně. Já prostě vůbec nejsem ten typ. „A vypadáš děsně dospěle!“

Mata seskočila ze židličky a popadla do ruky zrcátko. „Hustý! To je super!“ pochválila Aimee. „A já vím už teď na stopro, že si tu tvářenku chci rozhodně koupit. A možná i ty stíny…“

„Copak bys ty stíny nosila i do školy?“ zeptala jsem se.

„Jo,“ odpověděla tónem jakože samozřejmě, co by ne?

„Teď jsi na řadě ty,“ obrátila se Aimee na Danu a poklepala na stoličku. „Tak si sedni, pusinko.“

Ta pusinka mě i Matu rozesmála.

Dana zčervenala. Z nás tří měla s malováním absolutně nejmenší zkušenosti, nemá totiž nejenom mámu, ale ani nevlastní matku nebo starší sestru. A i když má dvanáct, někdy se jako dvanáctiletá ani nechová. Když jde o mejkapy, kluky a takové věci, chová se spíš jako jedenáctka, nebo někdy dokonce desítka.

Třeba už jen to, jak se snažila na stoličce usadit a mlela se na ní z jedné půlky na druhou… Až přijdu na řadu já, rychle a sebejistě na ni vyskočím stejně jako Mata. Rozhodně se nebudu tak nejistě mlet.

„Tak se podívejme,“ prohlásila Aimee a s nakloněnou hlavou pozorovala Daniny rysy. Dana se strnule usmívala, protože věděla, že si ji někdo velmi bedlivě prohlíží. Kulatá tvář, bílá pokožka, modré oči — to je Dana. Spíš Hallo Kitty než divoká tygřice. A tak to taky má být. V partě tří holek místo na dvě tygřice není.

Aimee si vzala do ruky kelímek zvláštního krému jménem Měsíční záře, který prý pleť rozzáří. „Obsahuje totiž reflexní částice, které zachycují světlo a odrážejí ho,“ vysvětlovala nám. „Používá ho i Angelina Jolie.“

Dana se zahihňala a vystrčila bradu směrem k Aimee.

Aimee jí nanesla na víčka kouřové stíny a modré oči jí jemně obkroužila zelenou konturovací tužkou. Pozorovala jsem ji, jak to dělá — ne jedním, ale mnoha drobounkými tahy. A pak malým štětečkem nabarvila Daniny rty tmavě červeným leskem.

„Tak — co myslíš?“

Dana se podívala do zrcadla. Mata i já jsme se jí naklonily přes rameno.

„Tý jo!“ vypadlo jen Maty, když se jí vrátila řeč. Já jsem ze sebe nedokázala vypravit ani slovo. Dana vypadala… prostě a jednoduše nádherně. Jak to jen Aimee dokázala? Bylo to těmi třešňově červenými rty? Nebo tím rozjasňujícím krémem? Danina pleť totiž opravdu zářila.

„Ach bože!“ vyjekla Dana, položila zrcadlo a popadla papírový kapesník, kterým si začala úporně utírat rtěnku.

„Co děláš?! Přestaň!“ okřikla ji Mata.

„Je to moc červený! Vypadám… vypadám jak prostitutka!“

Aimee se zasmála. „Pusinko, ty jako prostitutka rozhodně nevypadáš!“

Dana si ale dřít rty nepřestala. „To teda vypadám!“

„Dano, okamžitě toho nechej!“ prohlásila důrazně Mata a chytla Danu za ruku. „Je to nezvyk, to je všechno!“

Já jsem ale na Danin nový vzhled zvyklá taky nebyla. Byla jsem ze svých pocitů celá zmatená a měla jsem divný pocit v břiše.

„Vypadáš fakt úžasně,“ vypravila jsem ale ze sebe a pokusila se zahnat pocity žárlivosti. Žárlivost je pitomá a špatná — obzvláště když jde o Danu. Měla bych být přeci šťastná, že vypadá tak krásně… Jsem šťastná. Jsem.

„No, vždyť jsme se přišly hlavně pobavit, ne? Nikdo přece neříká, že se musíš takhle malovat každý den,“ dodala jsem.

„Hele, Dano, ten lesk si prostě musíš pořídit! To bude ten jeden dárek.“

„Přece nebudeš Danu nutit, Mato!“ Zasmála jsem se. „Dano, neboj, je to jenom na tobě!“

Dana se pomalu a opatrně sklouzla ze stoličky. Bylo to opravdu strašně zvláštní vidět tu novou, nádhernou Danu. Nějak jsem se z toho nemohla vzpamatovat.

Aimee znovu poklepala na stoličku. Byla jsem na řadě. Dana se zatím přesunula k jednomu ze zrcadel u pultu.

Odtrhla jsem od ní oči. Vyhoupla jsem se na židli a narovnala se. Začala jsem si ale připadat hloupě a tak jsem se zase nahrbila. Jenomže to jsem si připadala taky hloupě, a znovu jsem se narovnala. Bože! Proč se jen ve svém těle musím cítit tak nejistá?

„Zůstaň v klidu,“ napomenula mě Aimee. Natřela mi obličej krémem a její dotek byl lehounký jako pírko. Zaměřila jsem se na sebe. Jsou to tvoje narozeniny a měla by sis je tedy užít! připomněla jsem si. Takové instrukce si sama sobě dávám docela běžně. Možná že se jiní lidé chovají a žijí úplně přirozeně. Často o tom přemýšlím, jestli je tomu opravdu tak. Ale já? Já potřebuju Návod na použití.

„Tak tobě uděláme tmavě hnědou oční linku. Máš opravdu krásné oči. A tak to pořádně zdůrazníme, ano?“ ozvala se Aimee.

Hned jsem se začala cítit lépe. Krásné oči. Mám krásné oči. Slyšely to Dana s Matou? Ne. Dana se stále ještě pozorovala v zrcadle a Mata si zkoušela nejrůznější odstíny rtěnek na předloktí. Ucítila jsem, jak mnou projela naštvanost. Já se dívala, když je Aimee malovala. Copak by teď neměly sledovat mě?

Mata ucítila, že se na ni dívám, a zvedla oči. „Hm, vypadá to dobře,“ ujistila mě.

Aimee mi na víčka nanesla růžové třpytivé stíny, co se jmenují „Rock Star“ a pak mi miniaturním kartáčkem uhladila obočí. „Hm, později si nejspíš budeš muset lehce obočí vytrhat,“ prohodila. „Ale teď si s tím ještě starosti nedělej.“

Co tím chtěla říct? Že jsem monstrum s hustým štětinatým obočím? Ach bože. Že bych už teď měla obočí spojené do jednoho?

„To jakože mám srostlý obočí?“

„To vůbec ne,“ ujistila mě Aimee. „Ale v podstatě vždycky je co trhat, to je všechno.“

„Aha,“ odpověděla jsem, ale v duchu jsem si myslela: A proč jste to teda neřekla i Matě a Daně? Copak pro ně neplatí, že vždycky je co trhat?

Ani trochu se mi nelíbilo, jak se cítím nejistě. A kde se vlastně ta moje nejistota tak najednou vzala?

„Hm… a nepoužijete i na mě tu Měsíční záři?“

„S tvým odstínem pleti určitě ne,“ zavrtěla Aimee hlavou.

Měla jsem sto chutí se s ní hádat, ale nechala jsem toho.

Otevřela zásuvku a vytáhla z ní cosi kovového, co vypadalo jako středověký mučicí nástroj. Jakési miniaturní grilovací kleštičky, jejichž zaoblené konce byly potaženy černými, měkkými polštářky. Aimee mě chytla jemně za bradu: „Tak a teď se podívej pěkně dolů.“

Když jsem to udělala, uchopila tou věcičkou mé řasy a stiskla. Aha! Už mi to došlo. To byla ta věc na natočení řas. Vůbec to nebolelo. Natočila mi řasy na obou očích a pak mi je natřela huňatým kartáčkem hnědé řasenky. Úplně nakonec mi nabarvila rty bledě růžovým leskem.

„Tak a je to!“

Dana a Mata se přestaly zabývat svými věcmi a přešly za mnou.

„Ach, Viki!“ vydechla Dana.

„Tý jo! Ty seš teda kus!“ prohlásila nadšeně Mata.

Podívala jsem se na sebe do zrcadla. Před očima se mi kroutily řasy, o kterých jsem nikdy nějak moc nepřemýšlela. A ty třpytivé růžové stíny vůbec nevypadaly hnusně, jak jsem se bála. Díky nim mi oči jen zářily. A stejně fungoval i lesk na rtech.

Nikdy by mě nenapadlo, že jsem holka, co jí sekne růžová barva… ale možná že fakt jsem.

„Tak co? Líbí?“ zajímala se Aimee.

Přikývla jsem. Ano, líbí — moc!

Holky se sehnuly, abychom měly všechny tři obličeje vedle sebe a viděly se v zrcadle. Byly jsme to my — jen tak nějak trošku hezčí.

Tíha, co jsem celou dobu cítila na hrudníku, zmizela. Byla fuč.

„Tři krásky na procházky!“ prohlásila Aimee.

„To teda jo!“ souhlasila s ní hned Mata. „Vypadáme super.“

Dana i já jsme se zahihňaly. Zase jsem je zbožňovala a cítila se provinile, že mám občas trošku jiné pocity. Začaly jsme si vybírat, co si koupíme domů. Řekla jsem Daně, že by si určitě měla vzít tu rtěnku.

„Vypadáš s ní nejmíň na patnáct,“ ujišťovala jsem ji.

„Aha. Ale copak já chci vypadat na patnáct?“

Zarazila jsem se. Chce to? Chceme to i my ostatní?

„Jasně že jo!“ nedala se zmást Mata. „Holky, tak jdeme na to!“

„Ach bože... ale vy jste o dost starší, víš!“ bránila se Dana.

„Jasně, zlato. O miliony let…“ nedala se odbýt Mata.

Usmála jsem se, ale v duchu jsem si říkala, která z nich má vlastně pravdu. Mata, protože se chce posunout rychle dopředu, nebo Dana, která se nikam nežene, ba právě naopak? A jak to vlastně mám já?

„Kup si tu rtěnku,“ řekla jsem ale rozhodným hlasem. „Já si pořídím ty stíny.“

„Ale —“ zaprotestovala Dana.

„Žádný ale! A ty, Mato, by sis určitě měla koupit tu tvářenku. Zelený stíny seženeš všude.“

„Tenhle odstín teda ne!“ protestovala.

„No tak si teda kup ty stíny.“

„Hurá!“ oddychla si šťastně.

Dana prohlásila, že kosmetika je vůbec ten nejlepší narozeninový dáreček pro hosty na oslavě. Trošku jsem si z ní utahovala, že když říká narozeninový „dáreček“, je to jako návrat do dětství. Je nám zase pět a neseme si z oslavy pytlík plný cukrátek a papírových trumpetek.

U automatu na fotky jsme se vyfotily ve třech sériích.

Na některých záběrech jsme se legračně pitvořily, ale některé jsme vzaly docela vážně. Večer, když jsme se vrátily domů, jsme pruhy s fotkami rozstříhaly a rozdělily si je. Napřed jsem si vybrala jednu já, pak Mata a nakonec Dana. A zase dokola, dokud jsme si nerozdělily všechny portréty.

„Hele, tuhle musíš určitě dát Larsovi!“ prohlásila Mata o fotce, na které se vesele směju a vlasy mi moc slušivě tak trochu vlají dozadu. A oči na ní mám velké, zářivé a šťastné.

„Hm, to teda spíš ne,“ odpověděla jsem. Ležely jsme na břichu na koberci u mě v pokoji a fotky jsme si rozložily před sebe, abychom si je mohly pořádně prohlédnout.

„A proč ne?“

„Protože by to bylo na sílu. Jakože bych se s ní vytasila jen tak z kapsy a oznámila mu, že je pro něj? To by bylo divný, ne?“

„Hm, no asi tak.“

„Hm, asi tak ne!“ Podívala jsem se na Danu, aby se mě zastala. Jen se zahihňala.

„Copak nechceš, aby viděl, jaká seš sexy kočka?“ nedala se odbýt Mata.

„To teda ne, když bych to měla být já, kdo mu to má ukázat.“

„No, tak to udělám já!“ prohlásila a okamžitě vyměnila mou fotku s rozevlátými vlasy za jinou.

„Hele!“ zaprotestovala jsem.

„No, jasně,“ odpověděla jen, rychle si poskládala svoje fotky a zastrčila je do zadní kapsy kalhot, odkud jsem je nemohla vzít, aniž bych jí trapně nesahala na zadek.

Zrudla jsem. Věděla — stejně jako já a dokonce i Dana — že jsem chtěla, aby tu fotku Lars viděl. No, jen ať to kristepane udělá nějak normálně! Jenomže se jedná o Matu, takže na něco normálního můžu rovnou zapomenout.

Kdybych to ale začala ještě víc rozmazávat, jen bych u Maty přilévala oleje do ohně. Takže jsem si raději bez dalších debat vzala fotku, kterou mi vyměnila za ten „sexy portrét“. Patřila do naší poťouchlé sérky. Mata se na ní šíleně šklebí, Dana si roztahuje prsty pusu doširoka a já za nimi v úhlu vykukuju a tvářím se jako úplný magor.

Představila jsem si, že by Mata dala Larsovi tuhle fotku, a chrochtavě jsem se rozřehtala.

„Co se děje?“ zajímala se hned Mata.

„Ále nic,“ odpověděla jsem jen.

„Vážně! Co je?!“ Mata úplně nesnáší, když neví, proč se ostatní smějí.

Pokrčila jsem rameny. V žádném případě jí něco takového nenakukám. Jenom jsem si najednou uvědomila, jak je dobře, že jsme si ty fotky vyměnily. Byla to nečekaná výhra.

„No prostě… však víš, jen jsem si vzpomněla na ty loňský garnáty…“

„Garnáty?“ zopakovala nechápavě Mata.

Dana se okamžitě vymrštila do sedu. „Prosím tě, Viki, že je nemáš někde schovaný. Viď, že ne?!“

„O čem to mluvíte?“ dožadovala se Mata vysvětlení. „Copak někdo mluví o garnátech? „Myslím, že ne. O garnáty tady přece vůbec nejde!“ zasmála jsem se poťouchle.

„Garnáti, zmizte!“ vykřikla Mata rozpustile.

„Okamžitě mi slib, že tu někde nemáš nic takovýho schovanýho! A myslím to fakt vážně!“ úpěla Dana.

„Jasně, žádný garnáty. Slibuju! A když už, tak jen symbolický, víš?“

„Symbolický garnáty?“ nevěřícně prohlásila Mata.

„Jo,“ odpověděla jsem důstojně. Překulila jsem se na záda a zírala do stropu. „V každém symbolickém garnátu je totiž symbolická perla, víš.“

Mata zavrčela, což mne ještě víc pobavilo. Pod zády jsem cítila měkký koberec a uvědomila si, že ten podivný, neuchopitelný smutek, který jsem cítila v obchoďáku, úplně zmizel. Naopak jsem se cítila skvěle a šťastně.

A co se divím?! Na světě přece existuje dobro i zlo a dost často jsou promíchané. Patří tak jaksi k sobě. Tedy aspoň mně se to tak jeví. A jsem zase u těch mušlí. Možná že ten trik tkví v tom, že se musíte naučit ve všem najít něco dobrého… Vytáhnout to na světlo a říct si: „Vidíš? Je to tady!“

A já to dokážu. Vlastně dokážu cokoli.

Mám třináct.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Březen