Copyright © Éditions Albin Michel, Paris, 2014

Translation © Jitka Řihánková, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7462-211-3

ISBN mobi 978-80-7462-233-5

Octavii a Chache, mým

pozorným čtenářkám.

Nadine, Dominique, Sarah,

Corinne, Sophii, Glorii,

Pascale, Béatrice, Melisse,

Nathalie, Sylvii, Marině,

Virginii, Carole, Magdě, Lilo,

altistkám Lise a Marii!

Muchas gracias, muchachas!

„Každý ve své noci odchází za svým světlem.“

Victor Hugo

Z červeného renaultu pozoruje burgundské kopce, mosty, vesnice. Vidí známou farmu, rybník, bílou ohradu kymácející se ve větru. Na sloupku u firmy Moret se choulí pruhovaná kočka.

Mohla by řídit se zavřenýma očima. Cestu zná nazpaměť. Do Lyonu jezdí pravidelně. Poprosila Georgese, aby jí půjčil auto. A Julii požádala o volno. Nic nevysvětlovala.

„Odečteš mi to z letní dovolené.“

Julie odpověděla: „Netrap se tím.“ Georges jí podal klíče. Jako by věděli, že si musí vyřídit nějaké účty. Dívá se na krajinu za oknem a říká si, co bude dělat s Lucienem Plissonnierem. Nahlas řekne:

„Lucien Plissonnier. Můj otec… Lucien Plissonnier.“

Musí také existovat paní Plissonnierová, vdova po Lucienovi. Žije ještě? Dozvěděla se, že ji manžel podváděl?

Kdyby mě Adrian podváděl…

Nechce na to myslet.

Neví, kde bydlí, z čeho žije, ale aspoň pracuje. Nosí jí svazky bankovek, které dává do krabičky od mýdla pod umyvadlo v koupelně. Nikdy to není stejná suma. Tvrdí, že je lepší, když neví, odkud pocházejí. Pak ještě dodá, že jednou budou spolu. Léonie si také myslela, že jednou budou s Lucienem spolu.

Stella zastaví na stopce. Je to nový místní rozmar. Dávat všude stopky. Lidé je nerespektují, vesele překračují pravidla, a způsobují tak nehody. I smrtelné.

Nechá projet moped a vyrazí. Je zvláštní patřit do rodiny, z níž nikoho nezná. Prohlédne se ve zpětném zrcátku. Světlé vlasy má rozježené. Vypadají jako indiánská péra. Je jako bojovnice, která spadla z nebe. Adrian říká, že je podobná herečce Tildě Swintonové. Ukázal jí její fotku v novinách. Joséphine není podobná Tildě Swintonové. Má nenápadný, příjemný a zvláštní šarm, který člověka obklopí jako vata. Je vdaná? Nenosí prstýnek.

Stella zatroubí, aby traktor před ní uhnul a nechal ji projet. Spěchá, čeká ji Tom. Od Cukříkovy smrti se pro nic za nic vzteká, sám tráví dlouhé hodiny v lese, jí mlčky a pak si jde rychle lehnout se svou harmonikou.

Ředitelka školy Nadine tvrdí, že se začal prát.

„Tvůj syn je pořád vzteklý, Stello, víš proč?“

„Někdo mu zabil psa.“

„Měla bys s ním zajít k psychologovi.“

„S psychologem by nemluvil! To ho špatně znáš.“

Tom je jako ona. Nic neříká. Svoje účty si vyřizuje sám.

„Musíš být tak často pryč?“ zeptala se jí Suzon. „Zajímalo by mě, v čem se pořád vrtáš! Od té příhody s Cukříkem by se ve mně krve nedořezal, pořád mám strach, že se ti něco stane.“

„Ale ne, teto. Tam, kam jezdím, to není nebezpečné.“

„A co přesně děláš?“

„Hledám.“

„To je nějaké zaměstnání?“

Stella je jako zvíře, než Joséphine osloví, chce ji nejdřív pozorovat. Naučila se číst v lidech. Číst z jejich gest, pohledů, stejně jako umí odečítat ze rtů. Z chvějícího se hlasu pozná zadržovanou touhu po pomstě, zbabělost, lež. Odhadne, když někdo připravuje nějaký podlý čin, třeba zradu.

Hodiny jede tam, hodiny zpět, aby se rozhodla, jestli svou důvěru Joséphine Cortèsové svěří, nebo ne.

Léonie chce také vědět. Co vědět? To přesně neví.

„To je divné,“ říká, „jako bych konečně našla svoje místo, jako bych naráz byla legitimní. Všechny ty roky jsem nevěděla… šílela jsem z toho. Nakonec jsem si říkala, jestli jsem si Luciena nevymyslela a jestli nakonec nejsi Rayova dcera.“

„Ale on je neplodný, mami! Vzpomeň si! Suchý pytlík!“

„Už jsem nic nevěděla jistě. Ztrácela jsem paměť i o sobě samotné.“

„Ztratilas paměť po tom bití.“

„Nakonec se dozvím…“

„Neplaš se, mami, možná jsou ti lidé nějaká sebranka.“

„Joséphine Plissonnierová vypadá jako nějaká sebranka?“

„Ne. A studenti ji zřejmě mají rádi.“

„Tak vidíš!“ opáčí Léonie a je hrdá, že má bod.

Chce znát detaily, je vysoká, je štíhlá, je pěkná? Nosí brýle? Jak se obléká? Zvyšuje při řeči hlas? Musí být chytrá, když má takové místo! Lucien říkal, že nemůže odejít kvůli ní, že musí zůstat, aby ji chránil. Muselo se stát něco vážného.

Stella má chuť zakřičet „a mě jsi snad chránila?“, ale řekne jen:

„Nikdy ti to nevysvětlil?“

„Ne, vypadal tak zdrceně.“

Léonie vzdychne a zašeptá:

„Máš sestru, Stello. Není to nádhera?“

Nepotřebuju sestru!, brblá Stella a zastaví na stopce. Potřebuju nějakého člověka.

Při pohledu zezadu posluchárny vypadá Joséphine Cortèsová mile a skromně. Nikdy nezvyšuje hlas. Zřejmě má velice škaredého psa, který se jmenuje Du Guesclin.

Dnes jí nechala za stěračem vzkaz. Možná jsem měla napsat něco jiného? Být jasnější? Jmenuju se Stella, jsem vaše nevlastní sestra, váš otec byl milencem mojí matky, no… sice krátce, ale dost dlouho na to, abych přišla na svět. Chtěla bych vědět… jaký byl ten muž? Máte jeho fotku? Na co zemřel toho třináctého července? Nebyl starý. Ve čtyřiceti letech? Když dva týdny předtím opustil Léonii, byl naprosto zdravý. Přijde vám to normální?

Když tak na to myslí, napadne ji: není normální umřít ve čtyřiceti letech. Co když za to mohl Ray? Ví, že je to hloupé, ale všechno je možné. Stačilo, aby se Turquet, Gerson a Lancenny rozhodli pomstít čest svého šéfa. Taková mužná slova používají mezi sebou, s rukou na srdci a loktem na výčepním pultu. „Pomstít čest“, „sejmout ho“, „vyřídit si s tím hajzlem účty“. Dopijí pivo a odcházejí do boje.

Zná je nazpaměť.

Minulost, říká si, když vidí špičatou střechu farmy U Topolů, minulost… Myslíme, že už je pryč, a ona se za námi táhne jako červená nit. Hraje si na soudce. Minulost nikdy nezapomíná. Pořád se vrací. Vyrovnat dluhy. Minulost nemá ráda nedokončené příběhy.

Například Violette. Proč se vrátila do Saint-Chaland? Když před třemi měsíci zemřeli její rodiče, sotva pokropila jejich hrob a rychle skočila do taxíku, který na ni čekal s nastartovaným motorem. Byla elegantní, na sobě měla růžovobílý plášť. Čekali na ni s natáčením, nemám čas, nemám čas. Lidé se pohoršovali, co to má znamenat, tahle afektovaná ženská, která zmizí hned, jakmile zasypou hrob?

Violette. Od chvíle, kdy se vrátila, ji Stella pozoruje. Když byla malá, Violette jí vždycky zacpala ústa svou sebejistotou, odvahou, malými ňadry, za nimiž se táhli všichni kluci z okolí. Bylo jasné, že bude mít úspěch. Stačilo jí jen lusknout prsty a byla hvězda.

Stella chodí s Violette na kávu, sleduje ji očima, nosem, ušima. Všechny smysly má v pohotovosti.

Violette o sobě mluví co nejméně. Pochopila, že musí být vyhýbavá. Čím míň toho lidé o ní budou vědět, tím větší získá prestiž v tomto městě, kde se z nevinné poznámky stane fáma. Proč se vrátila do Saint-Chaland? Bude se dál věnovat kariéře herečky? Proč ji neviděli v žádném filmu? Vydělala dost peněz, že už nemusí pracovat? Nepotřebují ji v Paříži? Určitě zná nějaké celebrity? Véronique Genestovou, Alaina Delona, Victora Lanouxe, Mimi Mathyovou, Sophii Marceauovou? Jací jsou? Máš jejich telefonní číslo?

Violette se tajemně pousměje a naznačí, že nemůže odpovědět, že by to bylo na dlouho, že její návrat do Saint-Chaland je jen dočasný. Musí se postarat o věci po rodičích, kteří zahynuli při autonehodě. Nákladní auto jim nedalo přednost. Byli to tak dobří lidé, tak stateční! Skloní hlavu a dusí pláč, což zarazí otázky a potrestá nemístnou zvědavost.

Úžasně to funguje. Litují ji, prohlížejí si ji, otevřou jí srdce, pokárají sami sebe, že o ní pochybovali. „Není jen fyzicky krásná, má také vnitřní krásu,“ tvrdí o ní pekařka a počítá peníze. „Je čistá jako lilie!“

Je pravda, že Violette je velice pěkná žena. Vysoká, štíhlá, s hustými světlými vlasy, oříškově hnědýma očima a vzhledem, jaký se dá získat ve velkých městech listováním v časopisech a pozorováním hezkých holek na zahrádkách kaváren. Člověk se musí sklonit až k ní, aby si všiml prvních vrásek kolem očí a nepatrné ochablosti kolem úst naznačující zklamanou grimasu. Grimasu člověka, který hodně čekal, hodně doufal a byl zklamán, nebo s ním dokonce špatně zacházeli. Jedině vycvičené Stellino oko odhalilo toto rozčarování.

Violette se snaží dělat zajímavou, používá velká slova, hází jmény, čísly, velkolepými nabídkami, ale Stella ví, že jen tak víří vzduch. Jako nějaký větrák. „Mám velký plán“, „můj agent studuje smlouvu“, „mezinárodní produkce“. Stella přikývne. Zajímá ji jediná věc. Chce vědět, jestli je pravda, co se povídá ve městě: Violette a Ray spolu asi chodí. Nebo jestli jsou to jen povídačky. Jestli je ten chlap zamilovaný, nebo se jen tak baví. To by všechno změnilo, kdyby v tom byly city! City dělají člověka zranitelnějším. Byl by snadnou kořistí. Jestli je Ray zamilovaný, bude Stella moct vytáhnout hřebíky a zatlouct je do rakve.

Také chce vědět, na čí straně je Violette. Protože koneckonců, jestli se jí v pětatřiceti letech pořád nepodařilo dostat se na filmové plátno, proč by ji nemohlo napadnout žít na hromádce s Rayem? Je o dvacet pět let starší než ona, ale to nikdy nikomu nevadilo. Má dlouhé prsty, zná lepší společnost, kamarádí se s prefektem, podprefektem, starostou a jeho náměstky, s policajty a se všemi místními papaláši. Má peníze, i když pořád bydlí v Jestřábí ulici. Je tam z pohodlnosti. Protože jeho matka se odmítá stěhovat. Protože neplatí nájem a je lakomý. Je to služební byt, i když už není ve službě! Další podfuk! Vypadá velice spokojeně: má velké auto, chodí do dobrých restaurací, miluje technické novinky, telefony, rolexky a tablety. Je zachovalý a dobře se obléká. Nikdy si neušpiní ruce. Špinavou práci přenechává svým poskokům, Gersonovi, Turquetovi a Lancennymu. Jeho hlavní stan je v zadním salonku Lancennyho restaurace. Tam vybírá úplatky, obálky a všechno, co mu vynesou jeho špinavé kšefty. Všem štědře rozdává a všichni dávají jemu. Je to systém vzájemných odměn. To všechno musí Violette lákat.

A pak, i když to Stella nerada přiznává, Ray je pořád hezký muž. Chodí vzpřímeně, má ploché břicho, je pořád opálený, má zářivý úsměv a tváří se arogantně a majetnicky, což ženy vždycky rozechvěje.

To všechno vidí Stella ve Violettiných očích. Ale vidí tam také váhání.

Ještě se nerozhodlo.

Violette mluví o svých plánech, slyší se, jak říká New York, Los Angeles, Paříž, podiví se, ale pak jí to přijde vzrušující a ještě jednou to zopakuje.

A pak ještě jednou.

Čím víc toho řekne, tím víc tomu věří. Podrobně mluví o své smlouvě a je připravená o ní debatovat s agentem. Zítra letí do L. A., hledá nějakého krejčího a kadeřnici, kteří by jeli s ní. Žít je tak krásné. Být konečně hvězdou. Pozoruje svět z výšky. Lidi kolem sebe považuje za svoje asistenty, kteří ji musí poslouchat, bavit se s ní, ocenit ji. Věty začíná slovy „vysvětlím ti…“ a dívá se na toho druhého, jako by byl hloupý. Je středem světa, je hlavní postavou ve scénáři, který si postupně napsala. Kdo ji v Saint-Chaland odhalí?

Během dne nic nedělá.

Spí až do poledne, provede depilaci studeným voskem, teplým voskem, udělá si manikúru, jeden nehet si nalakuje na oranžovo, druhý na červeno, třetí na modro, podívá se na televizi, tweetuje pod cizím jménem, napíše nějakou zlomyslnost, vyzkouší šampon, udělá si masku na citlivou pleť, přečte si horoskop, zavolá věštkyni, prolistuje společenské a bulvární časopisy, hledí na telefon, který nezvoní.

Zapálí si třicátou cigaretu. Od zítřka přestane, určitě.

Stella vytuší v někdy vyděšeném a někdy uraženémViolettině pohledu nejistotu. Je jako kočka, která číhá na myš. Potichu vyčkává. Neví na co, ale říká si, že jednou vypustí Violette nějakou informaci.

A v tu chvíli jí bude Ray Valenti vydán na milost.

Violette nakonec svým lžím uvěřila.

Podívá se na telefon. Zavolá svému agentovi, on odpoví „zrovna telefonuju, Violette, zavoláme si za minutku“. Rozrušeně zavěsí a má slzy na krajíčku. Nezapomněl na ni, řekl, že zavolá! Musí mít pro ni nějakou nabídku! Je jedno co, hlavně ať točí. Je to šílené, už přestávala doufat! Proč si tak málo věří?

Rozhodne se, že už nebude jíst, vyholí si obočí, přelakuje nehty, oranžová působí vulgárně! Váhá, jestli se má jít osprchovat, ale rozhodne se, že ne. Co kdyby zvonil telefon a ona ho neslyšela?

Když pro ni v osm hodin přijde Ray, aby ji vzal na večeři, najde ji sedět na turka u telefonu.

„Cvičíš jógu?“ usměje se a celý zjihne nad její krásou.

„Ano, jistě,“ zdrtí ho pohledem.

„Jsi hotová? Máme schůzku s prefektem.“

„Dnes večer ne,“ odpoví.

„Chtěl tě vidět kvůli práci!“

„Dnes večer ne!“ vykřikne hlasitěji.

„Bude tam také předseda soudu a jeho žena.“

„Přestaň!“ zakřičí Violette. „Copak to nechápeš?“

A kopne do telefonu ležícího na zemi. Ray se na ni překvapeně podívá.

„Mám skočit pro pizzu, sníme si ji u televize? Zruším tu schůzku, něco si vymyslím. Řeknu, že matce není dobře. Pochopí to.“

„Pizza“, „televize“, „jíst“, „matka“, ta slova jí zní v hlavě a způsobí záchvat zuřivosti.

„Vypadni, Rayi, vypadni!“

Zmateně odejde. Ta holka je úplně praštěná. Takto s ním nemůže jednat moc často. Rozčílí se. Potrestá ji. Možná právě na to čeká? Kopne do pneumatiky svého maserati. Do prdele! Vážně se s ní chtěl dnes večer vyspat! Má v sobě něco, z čeho Ray šílí. To, jak ho ignoruje, pak ho obalamutí, přiblíží se, couvne, přiblíží se, couvne. Už neví, na kterou nohu má dřív skočit. Nemůže se od ní odpoutat. Měl by jí přistřihnout křídla. Než u ní zazvoní, srdce mu buší jako šílené. Aby si dodal odvahy, myslí na to, že ji opíchá. Protože pak… Ale pak, je to blaho! Když se jí pomalu vnoří mezi nohy, zaplaví ho vlna slasti, dusí se, topí, říká ano, volá boha, podepsal by cokoliv. Ta holka má vaginu jako hroznýš královský. Její přirození je vystláno jemnými, teplými a měkkými stěnami, které se zmocní jeho údu, masírují ho, převalují, hnětou. Svíjí se, kroutí, vykřikuje jako raněné zvíře, kouše si pěsti, vyčerpaně a přerušovaně naráží nosem do polštářů, až mu slzy stoupají do očí. Je mu v ní tak dobře, až se mu chce křičet „mami!“, chtěl by v ní zůstat napořád.

Už se bez ní nemůže obejít. Kdyby to byl tušil, nikdy by se jí nedotkl. Je jako vysoce hořlavý materiál. Držet se dál. Ordinuje si abstinenci, ale nikdy nevydrží víc než čtyřicet osm hodin. A ona musí vidět, v jakém stavu přichází škemrat o milost!

Obvod krku se mu už zmenšil o dva centimetry, bude muset vyměnit všechny košile.

Druhý den mu zavolá.

Ne proto, že ho chce vidět, ale má strach, že jí dojdou peníze. Její rodiče zemřeli, zdědila po nich domek a něco málo na vkladní knížce. Nechala si udělat nové fotky, aby znovu nastartovala kariéru. Vyspala se s fotografem a on jí udělal cenu. A kosmetička chtěla tři sta čtyřicet eur na hodinu. Stará se i o Angelinu Jolie, když je v Paříži. Brzy nebude mít ani vindru. Ray je její jediná naděje. Musela ovšem mít záruku. Než mu dovolila, aby na ni sáhl, informovala se. Má kamarádku v Banque de France a radí se s ní pokaždé, když se na obzoru objeví nějaký chlap. Rayovo konto je pěkně tučné. Proč by si měla něco odříkat? Aby ukázala, že je poctivější než ostatní? Už dávno pochopila, že čest nepřinese nikomu ani halíř.

„Peníze“, to je jediné slovo, které ji vrátí do reality. Mlha se rozptýlí. Naráz se jí zmocní strašná úzkost, všimne si, že má pár bílých vlasů.

Odsune nezaplacené účty, pohled jí sklouzne na odlepenou tapetu, rezavou skvrnu na trubce, která vede podél zdi, kapající kohoutek, Hollywood se vzdaluje, znovu se vracejí noční můry, cítí se ohrožená. Vyčerpaná. Jako vyždímaný hadr. Mohla by strčit hlavu do trouby.

Zavolá Rayovi.

Vrhne se mu do náruče, miluješ mě, řekni, miluješ mě? Dívá se na ni a nechápe, kde se vzala ta žena, která ho včera s křikem vyhodila. Tiskne ji k sobě a diví se, že je tak křehká, je pevně rozhodnutý jí pomoct, chránit ji, vrátit jí její důstojnost.

„Jsi moje hvězda, víš to? Všichni kamarádi mi závidí…“

Škytne: ano, ano, potřese dlouhými vlasy, položí mu hlavu na rameno a hlasem ztracené holčičky řekne:

„Můj agent chce, abych odjela do L. A. točit film s DiCapriem, ach, ne hlavní roli, ani vedlejší, ale přece jen… několik scén. Říká, že to nečekal, a já tě nechci opustit, jsem tak nešťastná.“

Stiskne ji ještě pevněji, kolébá ji, utěšuje.

„Až se bude točit další film placený z krajských peněz, prefekt tě dostane nahoru, slibuju. A ty se tak pomstíš všem blbcům!“

„Ty jsi na mě tak hodný. Nezasloužím si tě.“

„Neříkej hlouposti. Jsme oba dobří, uděláme spolu velké věci, uvidíš.“

Violette nevypráví Stelle všechno, říká jen útržky. Nejsou to žádné důležité informace, ale Stella je trpělivá. Jak to Ray dělá, že se stará o dvě ženy současně?, říká si a pouští si rádio. O matku, kterou musí umývat, a o milenku, kterou si musí hýčkat. Violette se nenechá odbýt jen sliby. Ta vyžaduje něco solidního.

Stella mačká knoflíky u rádia a naladí stanici Nostalgie. Hugues Aufray zpívá „Céline“. Myslí na Léonii. Jen ať se jí za mojí nepřítomnosti nic nestane! Nerada se od matky vzdaluje, i když Edmond Courtois posílá chlapy hlídat dveře jejího pokoje. Platí jim dvojnásobek. Každý večer, kdy tam ona není, sedí Boubou, Houcine nebo Maurice v křesle u lůžka Léonie. Solange Courtoisová se to dozvěděla a neustále se rozčiluje. Do čeho se to pleteš, Edmonde? V Saint-Chaland se mluví jen o tom! Říká se, že jsi z Léonie celý pryč. Ray bude šílet vzteky. Chceš se s ním zase porvat?

„Opravdu vám dělá scény?“ zeptala se Stella.

„Nic si z toho nedělej. Jsem na to zvyklý. Jde to jedním uchem tam a druhým ven!“

Válka mezi Edmondem a Rayem znovu vypukla. Jen oba její protagonisté zestárli. Ale pořád jde o Léonii. Edmond ji chce chránit, Ray potřebuje služku.

Znal Edmond Courtois Luciena Plissonniera? Asi ne, Léonie se se svou láskou musela skrývat. Jinak by Fernande zasáhla… Chudák maminka! Když jí jednou vyprávěla, že Fernande musela uspat, aby mohla jít za Lucienem, zatvářila se škodolibě. Musela jí do vína nebo do čaje dát prášky na spaní. Tak ještě musela kupovat prášky na spaní! Léonie měla všechno složité. Neměla ani vindru. A nemohla chodit ven. Když jí Fernande dala peníze na nákup, musela jí všechno do haléře vrátit.

Farma už není daleko.

Zapne blinkr, zabočí doprava na okresní silnici a vidí pole, které se soused snaží marně prodat. Chce za něj čtyřicet osm tisíc eur! Nikdy ho neprodá. Má cenu sotva patnácti tisíc. Nelíbí se jí pomyšlení, že by měla souseda. Nějakého chlapa, který by chodil pozorovat obyvatele farmy. Mohl by zahlédnout Adriana a donášet Rayovi. A ten pořád prahne po Adrianově kůži. Je to posedlost. Když se naposledy potkali, procedil mezi zuby „dostanu ho, to si piš! Dřív nebo později se pomstím“. Ignorovala ho. Hledá mě? Čekám ho s Georgesovou puškou v ruce. Naučil mě s ní zacházet. Po Cukříkově smrti. Příště jsi na řadě ty, řekl, dávej si bacha, jsou připravení na všechno. Přála si, aby se Georges rozhodl. Pochybovala. Nevěděla, na čí straně stojí. To je její problém: nakonec podezírá všechny.

Šel s ní do lesa a dal jí střeleckou lekci. Pušku schovává v zamčeném autě, aby na ni Tom nesahal. Měli zatracený strach, když jednou v noci přišel Tom na dvůr s namířenou zbraní připravený střílet. Hledal Raye. Aspoň by bylo o jednoho lumpa míň, pomyslí si, ale budu radši, když to tady nevyčistí můj syn.

Tom na ni čeká u vjezdu na farmu a opírá se o bránu. Je půl deváté a ještě je světlo.

Hraje na harmoniku. Změnil repertoár. Adrian ho naučil „Heart of Gold“ od Neila Younga, „keep me searching for a heart of gold…“. Otec se synem spolu řvou a podupávají k tomu. Adrian začal hrát na kytaru. Cvičí spolu každý večer, ona vyrábí svou tapiserii. S pomocí kousků látek vypráví svůj život. Soustředěně vyplazuje jazyk, snaží se, měří, stříhá, šije. Na Rayovu postavu si vybrala tu nejčernější plst. Bude to dlouhý obraz, který bude měřit několik metrů. Příběh její války s Rayem Valentim.

Včera večer byli všichni tři v obývacím pokoji. Okna byla otevřená, dovnitř pronikala vůně hlohu, špačci se koupali v malé kašně, Tom hrál na harmoniku a Adrian ho doprovázel na kytaru. Při šití je poslouchala. Zavírala oči, aby si vychutnala pocit štěstí.

„Jsi šťastná, slyším tě,“ řekl Adrian, aniž by se otočil.

„Máš pravdu,“ usmála se.

Když Adrian odchází, nechá kytaru v Tomově pokoji. Tom spí s harmonikou a kytarou. Brzy bude mít v posteli celý orchestr.

Zastaví u Toma.

„Je všechno v pořádku?“

„Máme problém.“

Stelle se sevře srdce.

„Co je?“

„Nezvonil ti telefon?“

Když vešla do posluchárny, vypnula ho a zapomněla ho pak zase zapnout.

„Vypnula jsem ho.“

„To není chytré.“

„Co je, Tome, mluv!“

Stella praští levou rukou do brány.

„Suzon nechtěla nic říct. Už hodinu pláče v kuchyni.“

Zařadí jedničku a zaslechne, jak Tom řve za autem: „Už toho mám po krk! Po krk! Udělejte něco, do prdele!“

„V pohodě, chlape?“

„Jo. A ty?“

„V pohodě.“

Milan se na dlouhou chvíli odmlčí. Potáhne z cigarety, kterou si právě ubalil. Má silné tlusté prsty, na koncích rozmáčklé, jako by dostaly ránu palicí. Nemá nehty, jen polštářky z masa zčernalé špínou, hlínou, pilinami z trámů ze stavby. Podívá se na okýnko ve dveřích. Bydlí s Adrianem v jednom pokoji v šestém poschodí bez výtahu v činžáku na ulici Caulaincourt. Nad stanicí Lamarck, což je výhoda. Žijí v malém prostoru, musí dávat pozor na každý pohyb. Je to místnost o deseti metrech čtverečních, na zemi jsou dvě matrace, přímotop, malá lednička, sprcha. Záchod je na chodbě.

„Budeme muset uklidit,“ prohlásí Milan, „okno je špinavé. To nemám rád. Mám z toho depku.“

Adrian položí tašku a padne na matraci. Na stěnu si připíchl Stelliny fotky, říká, že to je Tilda Swintonová, že je do té herečky blázen. Milan má raději Moniku Bellucci, mám radši macatější holky, dodá, na té tvojí Tildě není za co vzít.

„Chceš kávu?“ zeptá se.

„Rád,“ řekne Adrian.

Milan se nezvedne hned. Vypadá, jako by šetřil pohyby. Je zedník. Pořád dokola se ohýbá, vezme do ruky cihlu, postaví se a položí cihlu. Jak si na čtyři doby zničit záda. Když má volno, protahuje se, věší se na hrazdu připevněnou mezi dveřmi, nebo si pomalu lehá na zem obratel po obratli a s vytřeštěnýma očima pozoruje strop.

„Měl ses na výletě dobře?“

„Bylo to moc krátké.“

Milan neví, kam Adrian jezdí. Tipuje, že jezdí za nějakou ženou. Jednou sejmul z Adrianovy bundy světlý vlas a mával jím ve světle. Neptal se. Čekal, že se mu Adrian svěří.

Adrian nic neřekl.

„Stavovala se tady Vanessa, hledala tě.“

Adrian neodpoví.

„Měl bys jí říct, že někoho máš. Jinak ti nikdy nedá pokoj.“

„Nakonec to pochopí.“

„S tím nepočítej! Chodí za tebou.“

„Starej se o sebe.“

Milan se zvedne, napustí vodu do konvice. Rukávem otře okýnko.

„Já jsem pro ni průhledný jako sklo!“ řekne se smíchem. „Žije v pohádce, kde jsi okouzlujícím princem ty.“

Voda začne vřít, Milan odšroubuje víčko ze sklenice s rozpustnou kávou, do každého šálku dá dvě lžičky, trochu horké vody, zamíchá a podá šálek Adrianovi.

„Proč seš pořád tak tajemný?“

„Nejsem tajemný, jsem diskrétní,“ odpoví Adrian. „Nerad mluvím o osobním životě.“

„Ani se mnou ne?“

Adrian neodpoví, napije se kávy, ale ucukne a zašklebí se, je vřelá.

„Nevěříš mi?“

V Milanově hlase cítí jakési napětí. Lehkou výčitku. Ví, že když nemluví, Milana to uráží, ale je to silnější než on, nevěří nikomu. Jeho adresu v Paříži zná jen Edmond Courtois.

„Blázníš nebo co?“ opáčí.

„Je to jen zvyk, tak…,“ řekne Milan.

„Ano, řekněme, že je to zvyk.“

„To je smutné.“

Musí utnout hádku hned v zárodku.

„Bydlíme spolu a je nám spolu dobře,“ řekne.

„Ale ne když máš se mnou mluvit…“

„Radši si všechno nechávám pro sebe. Mám rád, když je to tajemství.“

„Je vdaná?“

„Jo, to je ono.“

Je provdaná za neštěstí, pomyslí si Adrian. A já ji z toho chci dostat. Milan má doklady. Nemusí se ničeho bát. V této malé místnosti bydlí proto, že nemá dost peněz, aby bydlel jinde. Nechce žít na předměstí. Chci vidět na Eiffelovku, říká, snil jsem o tom, když jsem vyrůstal v Permu, znamenala pro mě svobodu. Perm je čtyři sta kilometrů na sever od Aramilu. Pocházejí ze stejné oblasti v Rusku.

„Líbila se jí písnička od Neila Younga?“

Adrian se usměje a uleví se mu, že Milan změnil téma.

„Ano.“

„Chceš, abych tě naučil ještě nějakou?“

„Ano, budu rád.“

„Budeš ji moct svést! Vdanou paničku!“

Zavrtí hlavou, tím chce naznačit, že to nechápe. V ulicích Paříže je tolik svobodných žen! To je nápad, vybrat si vdanou!

Adrian zavře oči.

Znovu myslí na večer, který strávil tam. Tak daleko, tak blízko. Saint-Chaland, to není nikde. Orientuje se podél železnice od nádraží v Sens a pak zahne doleva. Schová auto v lesíku, proplazí se vysokou trávou a zmizí v podzemí. Když se z něj vynoří na dvoře farmy, musí pořád dávat pozor. Člověk nikdy neví, šeptá Stella, soused by si mohl přijít pro vajíčka a mohl by tě vidět. Jde shrbený s hlavou schovanou pod límec bundy. Jako ilegál. Pan Courtois mu slíbil, že dostane doklady. Ale kdy? To on ho okamžitě dostal na stavbu. Umí v tom chodit. Často to tak dělal s cizinci, kteří byli v Saint-Chaland příliš nápadní. Je radši, když se ztratí v anonymitě Paříže. Firmu založil jeden jeho přítel. Načerno opravují byty, kanceláře, domy. Má nějaký kontakt na prefektuře, aby získal doklady. Někoho, koho podmaže. Všichni na tom vydělají. Muži pronajímají své ruce, aby mohli žít ve Francii. Někdy zmizí a už je nikdo nikdy nevidí. Nebo si najdou jinou práci. Trvá to čím dál tím delší dobu, než se stane legálním. Musí být trpělivý. Nebo zapsat dítě do školy. A mít na to peníze. Adrian to odmítá udělat. Čeká. Trpělivost, opatrnost. Plížit se podél zdí. Nedělat hluk. Být nenápadný.

„Pustíme se do nějaké písničky od Dylana?“ zeptá se Milan.

„Když chceš.“

„Takže mluví anglicky?“

„Dobrý pokus!“ usměje se Adrian.

„Nech to být, nakonec se to dozvím. Jsem vytrvalý. ‚I Shall Be Released‘,[1] může být?“

Adrian vrhne na Milana podezíravý pohled.

„Proč mi to říkáš?“ zeptá se.

„Nic ti neříkám, to je název písničky,“ odpoví Milan.

„Aha…“

„Seš pěkně nervózní, kamaráde!“

„Jsem jenom unavený.“

„Říkej tomu, jak chceš…“

Když je Adrian unavený z toho, že je sám, že spí sám, že se mačká s ostatními dělníky v dodávce, že má namožená záda, že musí odpovídat na Milanovy otázky, bouchne dveřmi a jde se projít na Montmartre. Dává si závod s lanovkou. Často ji porazí, to si pak vylepší svůj obraz. Není jen chlap, který se musí plazit podél zdí. Běží rychleji než lanovka.

A pak si sedne na lavičku obklopenou zelení, smuteční vrbou nebo osikou, zavře oči a vsedě usne.

Vzpomíná si na jeden večer…

Bylo to krátce po Cukříkově smrti, přijel na farmu a našel ji stočenou do klubíčka v posteli, jak pláče do polštáře.

Sklonil se k ní, pohladil ji po rameni a zašeptal:

„Řekneš mi, co se stalo?“

„Nesahej na mě.“

„Stello!“

„Řekla jsem ti, abys na mě nesahal!“

„Tak do prdele mluv! Nikdy mi nic neřekneš. K čemu tady jsem? Chlap, který přijde v noci a ošuká tě? Co? Který druhý den ráno rychle vypadne, aby ho nikdo neviděl? Protože tak náš vztah pomalu vypadá! Řekni mi to, nebo zmizím.“

Tiskla k sobě polštář a vzlyky ještě zesílily.

„Dej mi pokoj, nechce se mi mluvit,“ škytla.

„Ale já právě chci, abys se mnou mluvila. Rozumělas? Jestli ne, nemáme si už co říct…“

Na chvíli se odmlčela, pustila polštář, otočila se a zeptala se:

„Co chceš, Adriane? Chceš si poplakat nad mým vyprávěním o dětství, o matce, kterou mlátili, a nakonec o psovi, kterého podřezali?“

„To všechno vím. A ještě spoustu dalších věcí.“

„Nic nevíš! Nic jsem ti neřekla!“

„Uhodl jsem to, Stello. Pozoroval jsem tvá křečovitě sevřená ústa, tvůj vyhýbavý pohled, poslouchal jsem, když jsi mluvila ze spaní, poslouchám, když se milujeme a ty vzlykáš… Jednou mi to budeš muset říct. Protože jestli ne, pak jsem kdo? Nějaký hřebec? Není to hrozné?“

Popotáhla a usmála se.

Smutným slabým hláskem malé holčičky zašeptala: Já vím. Natáhla k němu ruku a objali se.

Později když v objetí odpočívali, prostě řekla:

„Byl to Cukřík, chápeš, byl to Cukřík… Zabili ho a já jsem ho měla ráda. Měla jsem ho ráda.“

Byla to její modlitba za psa.

Suzon sedí v kuchyni. Cípem zástěry si osuší oči.

„Teto… Co se stalo? Něco s Georgesem?“

Suzon potřese hlavou. Polkne slzy a vykoktá:

„Tvoje matka.“

„Maminka? Co se stalo?“

„Amina. Volala. Pokusil se ji unést.“

„Kdo? Ray?“

„Nevím.“

„To ji nikdo nehlídal?“

Suzon zavrtí hlavou, nic neví.

„Říkala, že jí máš rychle zavolat. Že Léonie je pořád v nemocnici, ale že je to vážné, velice vážné. Nemohla se ti dovolat, volala nejmíň šestkrát. Byla úplně bez sebe.“

„Zapomněla jsem si zapnout telefon.“

Suzon kroutí kapesník v ruce, roztáhne ho jako těsto, zamává jím.

„A já jsem nevěděla, kde jsi! Kam pořád jezdíš? Co kdyby se ti něco stalo? Já už nemůžu, Stello, já už nemůžu, to není k žití. Musíme něco udělat, holčičko, Léonie tam umře a já z toho budu mít smrt. Co kdybychom ji vzali k nám? Víš, že bych se o ni dobře postarala.“

„Nevykládej hlouposti, teto. Přišli by si pro ni znovu. A to by byl masakr.“

Ztlumí hlas, protože ten nápad jí vrtá v hlavě, a potichu se zeptá:

„Co Georges… myslíš, že by s tím souhlasil?“

„Jistěže by souhlasil! Za koho ho máš?“

„Tím si nejsem tak jistá, teto. Taky má strach. Kvůli ní by se nepral.“

Suzon neodpoví. Skloní hlavu a vysmrká se. Tak vždycky končí všechny debaty.

„Tom jedl?“ zeptá se Stella s prázdným pohledem a cítí, jak v ní roste vztek.

„Ano. A vyčistil si zuby. Čekal na tebe, nechtěl jít spát dřív, než přijedeš.“

„Dnes bude spát u vás, já utíkám do nemocnice.“

„Nejdřív zavolej Amině.“

Stella kývne. Vezme Suzon do náruče, konejší ji a mechanicky jí šeptá slova útěchy. Duchem je jinde, musí vymyslet plán, kam schovat Léonii. Ale nejdřív ji chce vidět. Určitě je zase domlácená. Proč nebyl nikdo u dveří? Edmond Courtois slíbil, že tam vždycky někoho pošle a v případě potřeby tam bude sám.

„Běž tam, holčičko. Potřebuje tě víc než já.“

„Postarala ses o zvířata? Vím, že přeháním, ale… Chtěla jsem to večer udělat. Nevím, jestli tam má Merlin ještě vodu, a musím přivázat Grizzlyho, Oslík ho zase pokousal.“

„Už je to hotové. Tom mi pomohl. Všemu rozumí.“

„Teď se strašně rychle mění. Nespustíš ho z očí, že ne?“

„Slibuju.“

„A zavřeš psy.“

„Ano.“

„Mohl by se tady potloukat,“ řekne nahlas, i když si myslí, že si to říká v duchu.

„Myslíš, že je to zase Ray?“

„Kdo jiný by to byl, teto?

Vezme klíče od renaultu, klobouk, plášť. Ze stolu popadne kousek chleba a sýr.

„Řekni Georgesovi, že si beru jeho auto.“

„Zavolej mi, až budeš něco vědět. Nebudu spát.“

„Dobře.“

Stella chce za sebou zavřít dveře, ale Suzon na ni ještě zavolá.

„Víš, holčičko, Georges je v tomto případě k ničemu. Nemysli si, že…“

Stella se na ni zmateně podívá. Proč jí to Suzon říká? Protože chce krýt svého bratra, nebo protože je to pravda? Pravdou je, že se nikdy nedozví, s kým může počítat. Pravdou je, že všechny podezírá. Pravdou je, že už jí ta samota leze na nervy. No a někdy má pocit, že Georges je upřímný asi jako had.

Projde kolem Toma, který si na dvoře hraje se psy. Silák aportuje klacek a celou svou vahou mu vrazí do nohou, aby ukázal, že se vzdává a že si chce hrát. Tom ho hladí na krku, šikovný, Siláku, jsi šikovný pejsek. Uvidí ji, vezme klacek a jde k ní.

„Stalo se něco Léonii?“

„Ano.“

„Je to vážné?“

„Nevím, musím zavolat Amině.“

„Byl to zase Ray?“

Stella se na něj podívá a pokrčí rameny. Jako by říkala „A kdo jiný?“, ale nevysloví to nahlas.

„Dnes budeš u Suzon a Georgese, ano? A nechci nic slyšet.“

„Rozuměl jsem,“ bouchá klackem do země. „Nejsem mimino.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Muchachas