Alena Jakoubková

NEŽ MILENEC NA STŘEŠE…

LEPŠÍ MANŽEL V HRSTI? (ukázka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Alena Jakoubková 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-7082-8

No tak mě zastřelte…

(Lillian Dunkleová, hrdinka románu Zmrzlinová královna)

Bude hrát na kytaru, jednou z něj bude Ringo Star…

Ne, bude boxovat a stane se z něj star v ringu.

(Diskuze otce – mého syna – a dědečka – mého manžela – nad čerstvě narozeným Patrikem)

Moje první manželství byl lingvistický omyl. Kdybych už tenkrát uměla pořádně německy, nikdy bych si ho nevzala.

(Ivanka V.-F.)

Proč se muži… svatbě brání?

A co ženy… vlastně mají na ní?

Když žena řekne to zaklínadlo… rodina

Muž si myslí, že udeřila jeho poslední hodina.

„Paní Morgensternová,“ ten váš článek o tom, že ženy přestaly být pro muže bohyně, je pro náš časopis nezajímavý. Vyznívá spíše jako sociologická studie,“ oznámila mi pištivě Sůva se zřetelnou rozkoší, že si do mě může zase rýpnout.

Ach, kde jsou ty doby, kdy v redakci šéfovala Krista. Jenže vedení vydavatelství se rozhodlo, že časopis 30 plus, vyprofilovaný jako pro single ženy okolo třicítky, nemůže vést pětapadesátiletá (rozuměj prakticky do hrobu se chystající) žena. Nejvyšší šéfstvo usoudilo, že šťastně vdaná matka dvou dospělých dětí a babička pěti vnoučat nemůže složité psýché dnešní moderní ženy porozumět.

Krista, jež s manželem platí vysokou hypotéku na byt, který si koupili poté, co je z jejich starého příbytku vypudil majitel, jenž dům zdědil po vzdáleném příbuzném a hodlal byty přeměnit na kanceláře, se z vyhazovu málem zhroutila. Nejdřív doufala, že si ji nová šéfredaktorka nechá aspoň jako řadovou redaktorku, ale Sůva se do vydavatelství Profit, které vydává asi dvacet různých časopisů, přihrnula s novými vizemi.

Nové tváře, nové nápady…

A, samozřejmě, v žádném případě vzdělaná a zkušená předchůdkyně.

Nic proti tomu, ale vyhodit komplet celou redakci a přivést si lidi bez potřebného vzdělání a bez zkušeností mi připadalo spíš jako hazard než svěží nový vítr. Kdybych se tu stala šéfredaktorkou já, určitě bych změny zaváděla postupně (pokud bych vůbec nějaké zavádět chtěla), a velice citlivě i s ohledem na mezilidské vztahy, ale já to místo, které mi za Kristinými zády šéfové nabízeli, samozřejmě odmítla. Jako Kristina zástupkyně jsem byla spokojená a neměla jsem v nejmenším úmyslu připravit přítelkyni o místo, pro které byla jako stvořená.

Sůva nenechala v 30 plus kámen na kameni. S Kristou, která tu pracovala skoro dvacet let, jednala naprosto nehorázně, ponižovala ji, otevřeně obviňovala z neschopnosti a lenosti, a Krista si proto radši nechala od kamarádky lékařky vystavit na výpovědní dobu neschopenku, i když to znamenalo finanční ztrátu. Kolegyně, které neměly rodiny nebo byly finančně alespoň trochu zajištěné, podaly výpověď během týdne a na jejich místa postupně nastoupily Sůviny klony.

My ostatní jsme vystavené šikaně.

Také bych ráda dala výpověď, ale nemohu si to dovolit dřív, než si najdu jiné zaměstnání, i když jako bývalá zástupkyně šéfredaktorky jsem Sůvě samozřejmě největším trnem v oku mezi námi starými osadnicemi, a ona dělá, co může, aby mi to tu znepříjemnila – a vyhnala mě odsud. Rovnou vyhodit si mě z nějakého důvodu netroufá.

A já jí fandím, aby se jí to podařilo co nejdřív.

„Máte pravdu, paní šéfredaktorko,“ odsekla jsem jí teď nakvašeně, „je to sociologická studie. Zajímavá sociologická studie pro naše čtenářky, které se potýkají s neschopností najít si vhodného partnera a začínají podléhat panice, že zůstanou neprovdané. Rady, jak se seznámit s tím novým magistrem z lékárny na náměstí, jsou pro kočku,“ poučila jsem ji. „Ty ženy potřebují informace, hlubší rozbor situace.“

Ostatně já se právě v podobné situaci nalézám, ale o tom jsem Sůvu samozřejmě neměla v úmyslu informovat. Sůva se jednou do podobné situace nejspíš dostane taky, protože si nedovedu představit člověka, který by ji vedle sebe snesl.

Jestli Sůvě pomůžou, až se jí přehoupne třicítka, rady, jak vyzrát na chlapa, klofnout ho a dostat do chomoutu, se naštěstí nedozvím. Mám dostatek sebevědomí na to, abych věřila, že si brzy najdu jinou práci a tenhle paskvil na časopis pro ženy, který tu Sůva buduje, jednou provždy opustím. Hledám si samozřejmě práci v oboru, ale klidně se rozhlédnu i jinde.

Zatím jsem ale o nic nezavadila, tak musím se Sůvou nějak vyjít.

„Tenhle článek bude mít u čtenářek úspěch,“ snažila jsem se ji přesvědčit, protože jsem si byla jistá, že mám pravdu, a dělat dobrou novinařinu mě prostě baví. „Ženy, které si náš časopis kupují, přece nejsou hloupé. Uvidíte ty ohlasy,“ řekla jsem.

Jenže to právě Sůva věděla taky, ale nehodilo se jí to do krámu.

Hodila mi můj článek na stůl.

„Paní Morgensternová, napište o tom, co si má žena obléknout, aby zaujala muže, o kterého má zájem, jak se má nalíčit a co má říkat, aby podlehl jejímu šarmu, ztratil ostražitost a sedl jí na lep,“ přikázala mi panovačně a odkráčela.

Sůva, Sůva, Sůva…

Otráveně jsem přemýšlela, jak ten její zatracenej článek napsat přesně tak, jak mi přikázala, a přesto do něj dostat něco z toho, co se mi honilo hlavou a o čem jsem věřila, že našim čtenářkám se to honí hlavou také. Pak jsem dostala nápad, jak to správně napsat, a usmála jsem se sama pro sebe. Oblbnout Sůvu bylo v posledních týdnech v práci mojí jedinou radostí – což byla trochu slabá motivace.

„Běž za vedením vydavatelství a řekni jim, že sis to rozmyslela a tu šéfredaktorskou pozici vezmeš. Přece nenecháš tu krávu, aby nám všem rozvrátila životy?“

Kolegyně Marina.

Je jí čtyřicet, má dvě děti na studiích a nemocného manžela.

Když vidí Sůvu, snaží se být neviditelná.

„Marino, to by nemělo smysl. Sůva je tu a s tím už nepohneme. Podle mě jsou šéfové nadšení, že se jí podařilo osekat platy a ušetřit za externí dopisovatele. Já bych jim nic podobného slíbit nemohla, nebavilo by mě takhle pracovat.“

„Ne, Lili,“ naléhala Marina, „vím určitě, že pro tebe má Lochmann slabost. Když budeš šéfredaktorkou ty, aspoň budeš moct zadávat Kristě externí články. Víš, jak na tom teď je,“ připomněla mi zbytečně. Moc dobře jsem věděla, jak na tom moje bývalá šéfka je a že se jí hodí každá koruna. „Sůvu můžou nasadit do časopisu pro nablblé puberťačky, tam ty její nápady přesně pasujou,“ odfrkla si zhnuseně.

„Krista to nakonec zvládne, chce to čas. Včera mi volala, že jí jedno nakladatelství zadalo překlad nějaké detektivky,“ řekla jsem Marině. „A může psát externě pro kdejaký časopis nebo noviny, má ohromné zkušenosti a je opravdu dobrá,“ připomněla jsem. „Potřebuje tu zradu vydýchat a trochu se porozhlédnout.“

„Jo, ty její zkušenosti jí tu opravdu pomohly,“ odsekla Marina nakvašeně.

„No jo, ale před Sůvou to tu bylo jiné. Přišlo mi, že Kristy si tu všichni šéfové vážili. Nevím, co se změnilo. Koho z hlavounů napadlo, že už je Krista na svoji práci stará…“

„Možná Sůva s někým spí,“ zamyslela se Marina.

„Možná s tím novým kávovarem,“ ušklíbla jsem se.

„Jsem ráda, že tu mám aspoň tebe,“ usmála se Marina.

„Víš, já už tu ale pracovat nechci,“ povzdechla jsem si. „Když jednou vedení dopustilo, aby Kristinu práci dělalo takovýhle polovzdělaný nemehlo, už to tu pro mě nemá žádnou perspektivu. Rozhlížím se jinde, už jsem rozeslala asi deset životopisů, ale zatím se nikdo neozval. Napadlo mě, že bych mohla zkusit odepsat i na nabídku místa tiskové mluvčí.“

„Já se bojím o tom třeba jen přemýšlet,“ přiznala Marina. Nemyslím, že by se odvážila zrovna mě opravdu vyhodit, vyhovuje jí, že se z ní rozklepu, sotva ji zahlídnu, a do puntíku plním její blbý příkazy. Taky mě napadlo, že se porozhlídnu jinde, ale v novém zaměstnání bych musela projít zkušební lhůtou, což je dneska velká nejistota.“

Pohladila jsem ji po ruce.

„Ty jsi, Marino, v jiné situaci než já.“

Pak jsem napsala ten článek. Na oběd jsem se měla sejít se svou nejlepší přítelkyní Valerií, ale ta mi zavolala, že Martínek má zvýšenou teplotu, a tak s ním musí zůstat doma. Rozhodla jsem se, že si namísto oběda zajdu do knihovny, kde jsem se chtěla probrat nějakou ženskou literaturou z přelomu devatenáctého a dvacátého století, protože jsem do příštího čísla chtěla Sůvě navzdory napsat článek o tom, o čem přemýšlely ženy před více než sto lety – a ukázat, že některé problémy – zejména to, jak na nás hledí společnost – s nimi máme společné.

Zpátky do redakce jsem se vrátila okolo čtvrté. Jakmile mě Sůva zahlédla, přilítla k mému stolu jako fúrie. „Paní Morgensternová,“ kvičela svou nezaměnitelnou fistulí jak prase na rozporce, „opustila jste pracoviště bez povolení nadřízeného. Dávám vám důtku,“ informovala mě s předůležitým výrazem ve své nudně fádní tváři. „Tahle je první,“ upozornila mě ještě, abych pochopila, že u téhle to zaručeně neskončí, vítězoslavně se na mě usmála a pak vzpřímeně odkráčela.

Zadumaně jsem pozorovala její drobnou postavu v šedivých flanelových kalhotách a šedém beztvarém (i když nejspíš velmi drahém) svetru a bylo mi přehledně jasné, že radši umřu hlady, než abych tady ještě strávila třeba jen jediný den.

Naťukala jsem výpověď a rychle, abych si to nemohla rozmyslet, jsem ji odnesla na personální oddělení. Požádala jsem referentku, aby mi na kopii podepsala přijetí, pak jsem se vrátila do newsroomu, do papírové tašky ze Zary naházela pár osobních věcí včetně zarámované fotografie mě a Ivana v Benátkách a vypnula jsem počítač. Když jsem procházela okolo Sůviny kukaně, škádlivě jsem na ni mrkla.

Zamířila jsem na tramvajovou zastávku a na mobilu si našla Kristino číslo.

„Ahoj,“ řekla jsem, když jsem uslyšela její hlas. „Prosím tě, mohla bys mi zařídit u Hanky, aby mi taky napsala dvouměsíční neschopenku?“ zeptala jsem se rovnou.

„Neblbni, Lili, jestli nemáš zajištěnou práci…“

„Nemám,“ přerušila jsem ji. „Ale Sůva mi dneska dala důtku.“

„Důtku…? A za co, proboha…?“

„Opustila jsem pracoviště bez souhlasu nadřízené.“

„Je to kráva.“

„Jo a já jí nehodlám udělat tu radost, že mě vyhodí na ten paragraf, jako že ztráta důvěry, porušení pracovní povinnosti nebo nesplnění zadaného úkolu,“ vysvětlovala jsem bývalé šéfce rázně. „Dala jsem výpověď a už tam nechci ani strčit nos. Tu neschopenku potřebuju nejlíp ode dneška.“

„Neboj, Hanka ti ji napíše, má pro tyhle případy pochopení. Zavolám jí a zeptám se, kdy má službu, jo? A nechceš přijít k nám? Dělám pro Karla halušky se zelím a bude jich hodně. Taky bych tě ráda viděla,“ lákala mě, ale já raději slíbila, že se u ní zastavím příští týden.

„Jsi hodná, ale půjdu domů za Ivanem, musím mu říct, že možná nebudu mít na svou půlku nájemného. Jen mi, prosím tě, zavolej, kdy se můžu stavit u Hanky v ordinaci.“

Jen jsem nastoupila do tramvaje, začal mi v kabelce zvonit mobil. Posadila jsem se a podívala, kdo mi volá. Nebyla to Krista, jak jsem čekala, ale Marina.

Ach jo, měla jsem jí to říct, ale u svého stolu neseděla a já chtěla co nejrychleji vypadnout. Bylo mi kolegyně líto, zůstává už v nepřátelském táboře samotná.

Přijala jsem hovor.

„Lili, právě jsem se doslechla, žes dala výpověď.“

„To se to rozkřiklo brzo.“

„Přijdeš zítra do práce?“

„Doufám, že nebudu muset, ale mohly bychom jít spolu příští týden na oběd. Nezlob se, Marino, že jsem se u tebe nestavila, ale nemohla jsem na tebe čekat. Sůva mi dala důtku a do mě vjel běs. Chtěla jsem co nejdřív z toho baráku vypadnout.“

„Ona ti dala důtku?“ Marině se do hlasu vkradl nedůvěřivý tón.

„Jo, za to, že jsem bez jejího souhlasu opustila pracoviště.“

„Jsme novinářky, ne?“ podivila se Marina.

„Marino, dávej si na ni pozor, je to mrcha,“ poradila jsem jí procítěně.

„Bez tebe se tu zblázním.“

„Já vím, ale ona by mě stejně vyhodila, takhle je to lepší.“

Věděla jsem, že Ivan nebude mít z mého rozhodnutí, okamžitě seknout s prací v 30 plus, radost. Už jsme o tom doma mluvili, hned jak k nám Sůva nastoupila, a já zvažovala, že odejdu, protože nesnáším buzeraci a už vůbec ne takové nafučené hlupačky, jako je ona. Ivan ale zastával názor, že to nemůže být zase až tak zlé, jak to líčím, že jsem jen rozmazlená Kristou, která mě protěžovala, a důrazně mě nabádal, abych si nejdřív našla jinou práci a neunáhlovala jsem se.

Abych Ivana na tu novinu smírně naladila, stavila jsem se cestou v supermarketu a koupila ingredience na jeho oblíbené špagety s mletým masem a bazalkovým pestem.

S Ivanem žiju už skoro pět let a před tím, než jsme se sestěhovali, jsme spolu dva roky chodili. Seznámili jsme se na křtu knihy, s jejíž autorkou jsem měla udělat rozhovor pro časopis a Ivan tam fotil pro nakladatelství, které knihu vydalo.

Myslím, že to, alespoň v mém případě, byla láska na první pohled. Ivan je vysoký a urostlý, má ostře řezanou tvář a dlouhé vlnité vlasy, které nosí stažené do culíku.

Nemohla jsem mu odolat…

Mně bylo v době, kdy jsme se seznámili, čtyřiadvacet, měla jsem čerstvě po promoci a bydlela doma u našich, v jejich zbraslavské vilce, kde mi nic nechybělo. Ivan je o dvanáct let starší než já, bylo mu šestatřicet, ale do společného bydlení se rozhodně nehrnul. Bydlel ve spartánsky zařízené garsonce na Černém mostě, kam bych se k němu stejně nevešla, ale mě po pár měsících vztahu to noční přejíždění přestalo bavit a ráda bych se posunula někam dál.

Do společného bytu, nejlépe.

Naši mi sice nebránili, aby u mě Ivan tu a tam přespal, ale chybělo nám elementární soukromí. Měla jsem sice vlastní koupelnu, do té se ale chodilo přes chodbu, a když jsme dostali chuť na čaj, museli jsme si ho uvařit v maminčině kuchyni. Nenápadně jsem zaváděla řeč na společný podnájem, ale Ivan dělal, jako že mi nerozumí.

Po dvou letech jsem sebrala odvahu a Ivanovi nadhodila, že buď si plánujeme společnou budoucnost a začneme společně bydlet, nebo že se rozejdeme.

Ivan kupodivu pochopil, že po jeho staromládenectví je veta.

Přestal se vykrucovat a našel pro nás podnájem pěkného dvoupokojového bytu v Holešovicích. Ivan mi vysvětlil, že pronajatý byt nemá smysl bůhvíjak zařizovat, tak jsme se spokojili s pár kousky nábytku, co mi dali naši, a koupili jen několik regálů na knihy, kterých máme oba požehnaně. Maminka mě vybavila ložním prádlem a ručníky a brblala, že ten byt je příšerně drahý a kdybychom chtěli, můžeme si u nich na Zbraslavi dát do kupy podkroví. Mně to nepřišlo jako blbý nápad, ale Ivan se málem osypal, když jsem mu o velkorysé nabídce mých rodičů řekla, a rovnou mi oznámil, že u rodičů se mnou nikdy bydlet nebude.

Prošla jsem Poupětovou ulicí a vystoupala po schodech do druhého patra našeho domu. Ivan už byl doma, a když jsem nadhodila, že budu vařit, otevřel lahev bílého vína.

Říkala jsem si, jak mi jeho dobrá nálada hraje do ruky.

Jídlo jsem nám naservírovala u kuchyňského stolu.

„Ivane, dala jsem výpověď,“ nadhodila jsem mezi sousty, jako by o nic nešlo. „Už se to tam se Sůvou nedalo vydržet,“ vysvětlovala jsem mu. „Dala mi důtku…“

„Zbláznila ses?“

Ivan se na mě ohromeně podíval.

„Ne… bylo to jediné východisko.“

„A z čeho chceš žít?“

Jistě, to jediné ho opravdu zajímá. Z čeho budu žít… Nabídky, že mi samozřejmě pomůže, se od něho zaručeně nedočkám. A to spolu jsme už sedm let…

„Co kdybychom se vzali a měli dítě, Ivane?“ navrhla jsem mírně to, co se mi už dávno honí hlavou. Bylo mi jasné, že to není úplně nejlepší nápad, ale prostě jsem najednou chtěla vědět, na čem doopravdy jsem.

„Dítě…?“

„Jo, dítě. Lidé mají děti. Je to tak na světě zařízeno.“

„Já na to ale ještě nejsem připravenej, Lili. Víš, že chci v létě odjet na dva měsíce do Jižní Ameriky a nafotit knihu. A společně jsme plánovali výlet do Paříže,“ připomněl.

„Tu Paříž stihneme tak či tak a do Peru můžeš klidně odjet, těhotná bych byla přece já. Ivane, je mi jednatřicet a tobě třiačtyřicet. Kdy si asi tak myslíš, že budeš připravený založit rodinu? Podívej se okolo sebe,“ rozmáchla jsem se rukou po spartánsky zařízeném interiéru. „Vždyť my tu nemáme ani obrázek, ani kytku…“

Ivan odhodil ubrousek na stůl a napil se vína.

„No a co, že nemáme kytky. Mně nechybí. Pořád cestujeme, kdo by nám je zaléval? A ten nápad s dítětem… Já nevím, Lili. Vím jen, že o tom zatím neuvažuju.“

„Chci mít dítě,“ trvala jsem na svém.

„Jsi bez práce, z čeho budeš dítě živit?“

„To dítě přece bude mít taky tatínka,“ připomněla jsem.

„Já ti nevím, Lili.“

„Aspoň o tom přemýšlej,“ prosila jsem.

Ivan pokrčil rameny. Pak řekl:

„Ne, víš, počkejme ještě pár let. Nemáme ani byt.“

„No tak si nějaký pořiďme,“ navrhla jsem.

„Ještě na to nejsem připravený,“ opakoval sveřepě.

Teď byla řada s pokrčením ramen na mně.

Kristina kamarádka, doktorka Hanka Málková, mi vystavila neschopenku (jako že mám vleklý zánět svalů) a já se příští týden věnovala rozesílání životopisů a motivačních dopisů. Zavolala jsem pár kamarádům a rozšířila zprávu, že si hledám místo. Ve středu mi zvonil mobil a na displeji se objevilo neznámé číslo. Zaradovala jsem se, že mě chce někdo konečně pozvat na pohovor. Hlas v telefonu mi byl povědomý. Byl to sám ředitel vydavatelství Profit, Carl Lochmann.

„Paní Lili, doneslo se ke mně, že jste dala výpověď,“ zaševelil, jako by měl plnou pusu medu. „Snad ty žabomyší spory, které máte s novou nadřízenou, nemusíte hnát až na ostří nože, ne? Co kdybyste se u nás stavila a probereme to společně?“

„Paní Gruberová,“ vyplivla jsem Sůvino jméno, jako by bylo jedovaté, „mi dala důtku. Důtku…! Nedovedu si představit, že by se odvážila, kdyby neměla vaše svolení, pane generální řediteli. Ostatně na tom cáru papíru, který mi moje nová nadřízená dala,“ parafrázovala jsem ho, „je váš podpis. Už se nemáme o čem bavit,“ uzavřela jsem.

„Paní Lili, musíte pochopit, že každý šéf vede svoje podřízené vlastním způsobem. Vy jste to místo odmítla,“ připomněl, „tak musíte přijmout způsob práce paní Gruberové.“

„Obávám se, že s tím mám velké problémy. Proto odcházím.“

„To je mi líto, paní Lili. Máte už práci?“

„Ne,“ přiznala jsem. „Ale jistě si brzy něco najdu.“

„A co byste řekla externí spolupráci s naším vydavatelstvím?“

„Nechci pracovat pro paní Gruberovou.“

„To byste ani nemusela. Podívejte, jste jednoznačně nejlepší novinářka našeho vydavatelství. Co kdybyste psala pro Paradise? Každý měsíc jednu reportáž.“

Tak to bylo lákavé. Paradise je časopis o cestování a o cizích kulturách a vede ho můj bývalý spolužák z fakulty Jirka Dorman. S ním bych se určitě domluvila.

„Pane Lochmanne, to je zajímavá nabídka,“ připustila jsem.

„A… paní Lili, ta důtka… Musel jsem se postavit za paní Gruberovou, když už jsme jí dali tu důvěru a svěřili jí 30 plus. Víte, myslel jsem, že na ni trochu dohlédnete, že ji povedete… Ale zjevně jste si nesedly. Ostatní redaktorky… Jaké vztahy má s nimi?“ zeptal se zvědavě, ale s tím si na mě nepřišel.

„To se musíte zeptat jí.“

„No dobře… Kdy přijdete?“

Domluvili jsme se na páteční dopoledne.

Začala jsem přemýšlet.

Jezdit po světě se mi odjakživa líbilo. Ivan si mě nevezme, takže na založení rodiny můžu momentálně zapomenout. Zpočátku mě určitě nenasadí na exotickou dálku, takže to bude Evropa. Pokud to nebude Polsko nebo Balkán, mohla bych se nastěhovat k tetě na Roxenburg nebo do jejího domu v Benátkách.

Jenže tohle potřebuju s někým probrat. Ivana jsem vyloučila automaticky, protože jsem se na něj pořád ještě zlobila, a rodiče postavím před hotovou věc, jinak mi budou v odjezdu bránit vlastními těly. Moji rodiče totiž žili dvacet let ve spokojeném svazku, dávno smířeni s tím, že nebudou mít děti. Když jsem se pak jako překvapení narodila, bylo mamince čtyřicet dva a tatínkovi čtyřicet pět. Ustrašenější rodiče jste v životě neviděli. Nejradši by mě posadili do vitríny, aby mě uchránili před zlým světem tam venku. Ale jsou moc hodní a já je mám velice ráda.

Takže zbývá Valerie, má nejlepší přítelkyně.

A pro jistotu i Krista a Marina, mé nejbližší kolegyně.

Začala jsem Valerií.

Valerie je učitelka jógy a vyznavačka zdravého životního stylu. Ve dvaceti se vdala za veterináře Honzu, s nímž bydlí na Zbraslavi v domě se svými rodiči (varianta upravená půda s vlastním venkovním schodištěm). Spolu s nimi tam bydlí jejich tři děti – desetiletý Honzík, osmiletá Renka a dvouletý Martínek a nejmíň milion psů a koček, které rodina sbírá na ulici, pečuje o ně a snaží se jim nacházet nové domovy.

Bylo mi jasné, že Valerie se za mnou do Holešovic nevydá, tak jsem jí zavolala a pozvala se k nim na večeři. Cestou jsem se stavila pro krabici obložených chlebíčků, dvě lahve moravského muškátu a dvě kila broskví pro děti.

U vrátek do zahrady Radových jsem se jako vždy zarazila a musela se smát. Valeriini rodiče, Kovářovi, jí nikdy nedovolili mít doma ani akvárium, ale když se k nim přistěhoval Honza, nestačili se divit, jak rychle se z jejich opečovávané květinové zahrady stala zoologická. Teď na mě za plotem radostně ňafalo pět psů různě namíchaných ras, od roztomilé mrňavé černobílé Mufinky až po Rafana, křížence labradora a, soudě podle velikosti, nejspíš slona. Bála jsem se otevřít branku, aby některý z psů neutekl, tak jsem zazvonila.

Za chvilku sešel po venkovních schodech z domu Honza, jediným písknutím přinutil psy, aby se na okamžik stáhli, a já mohla vejít na zahradu. Honza se rychle natáhl po krabici s chlebíčky, aby je zachránil před uvítacím výborem, a Rafan na mě skočil, povalil mě na zem, olízl mi celý obličej a pak pustil své kamarády, aby se mohli se mnou taky přivítat, což byla procedura, které se u Radů nevyhnul nikdo, ani pošťáci. Naposledy na mě vyskočila Mufinka, aby mi dala najevo, že mě tu ráda vidí. Posadila jsem se, odehnala paží Rafana a Boubelku a přijala jsem Honzou nabízenou ruku, abych si konečně stoupla.

„Jednou někoho tou svou láskou zabijou,“ hudrala jsem, ale Honza mi na lep nesedl. Moc dobře věděl, jak tu jejich chlupatou chásku miluju. Všimla jsem si, že Renka na mě mává z okna kuchyně, a bylo mi jasné, že jí můj příchod zpestřil psaní úkolů.

„Tak už pojď,“ vyzval mě Honza a postrkoval mě po schodech. Za námi se zcela samozřejmě vydali všichni psi, kteří nechtěli přijít ani o kousek zábavy. Ve dveřích na mě čekala Valerie. Objala mě a na psy přísně houkla, ať se někam uklidí.

Boubelka s Nosáčem se uložili k vyhaslému krbu, Lumpík se sroloval pod křeslo, Rafan zaujal strategické místo na koberci uprostřed pokoje a Mufinka se schoulila u jeho obrovské chlupaté packy. Na krbové římse seděly dvě mourovaté kočky a třetí, černá jako noc, se vyhřívala na parapetu. Ostatní kočky byly asi venku.

„Pojď se mnou do kuchyně,“ vyzvala mě Valerie. „Můžeš zkontrolovat Rence úkoly a pochovat Martínka, je nějaký rozmrzelý. Pořád se ještě nedostal z té virózy.“

Psi se okamžitě zvedli, jako že půjdou s námi do kuchyně, ale Valerie na ně houkla a oni se okamžitě vrátili na svá místa. Kočky na dění okolo sebe shlížely nehnutě jako sfingy.

„Dojdu pro Honzíka,“ informoval manželku Honza.

„Je u kamaráda,“ vysvětlila mi Valerie. „Tak co se děje?“

Zvedla jsem uplakaného Martínka ze sedačky a posadila si ho na klín. Pak jsem kamarádce vysvětlila, jakou asi v pátek dostanu nabídku a zeptala se jí, co říká na to, že možná budu muset nějakou dobu žít v cizině. To, že mě Sůva z redakce vystrnadila, už jsem jí samozřejmě řekla dřív. Telefonovaly jsme si skoro denně.

„Tvou mámu to zničí,“ řekla Valerie pochybovačně.

„Určitě nebudu tak daleko, abych nemohla každý měsíc přijet,“ namítla jsem. „Protože jestli to bude tak, jak myslím, vydělám si slušný peníze, i když to má být jen poloviční úvazek. Třeba se pustím do té knihy, na to bych mohla mít konečně čas. A kromě toho, trochu doufám, že bych mohla bydlet u tety Margot.“ Margot je mámina sestra, která se provdala za rakouského hraběte a žije s ním v severní Itálii na hradě jeho předků. Roxenburg je podle mě nejromantičtější místo na světě, trávila jsem tam většinou celé prázdniny… Proto se mi představa, že bych tam bydlela, velice zamlouvala.

„No, nevím… A co na to vůbec Ivan?“ zajímalo Valerii.

„No to je asi ten hlavní důvod, proč chci odjet do ciziny. Víš, navrhla jsem mu, aby si mě vzal, a řekla mu, že chci dítě… A Ivan mi odpověděl, že na to, abychom založili rodinu, ještě není připravený.“

„To je blbec,“ Valerie mávla rukou.

„Že jo…?“

„Vždyť mu je přes čtyřicet, proboha, na co chce čekat?“

„No jo, já vím,“ povzdechla jsem si. „Ale co mám dělat? Už mě nebaví žít s chlapem, kterého jsem musela donutit ke společnýmu bydlení s pistolí u hlavy, a kdybych ho chtěla přimět ke svatbě, asi bych si musela sehnat raketu středního doletu. Podívej, Vali, já to vzdávám. Víš, já ho asi opravdu miluju. Kdybych se s ním měla jen normálně rozejít, bylo by všechno takové trapné, po těch letech, zvlášť když máme tolik společných kamarádů… Ale takhle prostě odjedu služebně do ciziny… A všechno se to nějak vyvrbí,“ dodala jsem toužebně.

„Jo, strkat nos do písku, na to tě užije,“ ušklíbla se Valerie. „Já být tebou, prostě mu to nandám rovnou mezi oči. Je ti přes třicet, máš právo na rodinu a on ti to nemůže odpírat donekonečna. A když rodinu nechce on, pěkně mu vysvětli, že ti to je sice líto, ale bude ji chtít jinej,“ uzavřela kamarádka nekompromisně.

„Valerie, já nechci, aby si mě někdo vzal, protože na něj tlačím. Už jsem se rozhodla. Je na čase, aby se moje cesty s Ivanem rozešly. Víš, nejvíc se bojím kvůli našim. Mají Ivana rádi, počítají s tím, že se vezmeme, a teď jim řeknu, že si budou muset zvykat na někoho jinýho a ještě se smířit s tím, že budu pracovat v cizině…“

„Já ti na ně dohlídnu,“ ujistila mě kamarádka s úsměvem.

Ozvalo se zaklepání a do bytu vstoupil Valeriin tatínek.

„Valuško, ti vaši čokli mi zase…“

Dál se nedostal. Rafan vystřelil z obýváku, láskyplně mu položil tlapy na ramena, přitiskl ho ke stěně a olizoval mu ze všech sil celý obličej, zatímco Nosáč, Boubelka, Lumpík a Mufinka mu skákali na nohy, nemilosrdně trhali lem u kalhot a vzrušeně poštěkávali ve snaze na sebe upozornit, jako že by se také rádi pozdravili.

„Dědo, vidíš, že tě mají rádi,“ smála se Renka.

„Já je nesnáším,“ pronesl z hloubi duše, když na psy Valerie houkla a oni se neochotně odklidili do obýváku. Nad potrhanými nohavicemi mávl rukou a nakvašeně pokračoval: „Valuško, Rafan zase potrhal plot k Mrázovým a Mrázová řekla, že jestli ještě jednou jejich Betty vrhne ta slůňata, o která nikdo nestojí, i když je nabízejí zadarmo, přinese mi je všechna v košíku, abych je odchoval sám.“

„Ale tati,“ usmála se nevzrušeně Valerie a míchala cosi lákavě vonícího v pánvi na sporáku, „Honza chodil s Rafanem na cvičák, ten pes poslechne na slovo.“ Pak se otočila na mě: „Lili, prosím tě, nandej tátovi na talířek pár těch chlebíčků, cos přinesla, já dělám anglický játra na slanině s hranolkama a pak nám ještě ugriluju pstruhy – Honza byl minulý týden s kamarády na rybách a měl kliku. Už se na ně hrozně těším.“

Posadila jsem Martínka do sedačky a on začal okamžitě zase pofňukávat. Foukla jsem mu do vlásků, nandala na talířek pár chlebíčků a podala je panu Kovářovi.

„Lili,“ usmál se na mě. „Že si ten prevít nevybral radši tebe,“ narážel na skutečnost, že se Honza před lety líbil nám oběma, ale on se zamiloval do Valerie.

„Pantatínku, proč nechcete přiznat, že ty psy máte rád?“ ozvalo se od dveří. Vstoupil Honza, celý rozesmátý, takže bylo jasné, že tu poslední větu slyšel a pobavila ho. „A jsem si jistý, že v hloubi srdce víte i to, že jsem pro Valerii ten pravý.“

„Ty psy nesnáším,“ ujistil nás Valeriin otec znovu procítěně, ale já mu moc nevěřila. Ta chlupatá cháska je totiž strašně roztomilá, a kdyby se jí Valeriin otec chtěl vyhnout, mohl dceru zavolat dolů. „A tebe jako zetě bych snášel o moc líp, kdybys sbíral známky namísto těch chlupatejch nevycválanejch hajzlíků.“

„Moc dobře vím, že byste dceru nemohl vdát líp, psi nepsi, a vy to víte taky,“ ušklíbl se Honza a pan Kovář se po něm ohnal a plácl ho po rameni. „Sám musíte vidět, jak je se mnou šťastná…“ dodal Honza sice samolibě, ale bez debat popravdě.

„Tati, nepřijdete se s námi najíst? Uvařila jsem toho spoustu a pstruhů máme také dost,“ zeptala se Valerie a udělala na manžela dlouhý nos. „Jo, s tebou jsem to vyhrála,“ ujistila ho zamilovaně a podívala se na otce, co jí odpoví.

„Ne, díky, maminka udělala kuře na paprice.“

Když se Honzovi a Valerii podařilo po vynikající večeři zahnat děti spát, Valerie Honzovi načrtla moje dilema, respektive moje skoro rozhodnutí. Ten navrhoval, abych se definitivně rozhodla, až se dozvím, o jaké zemi bych měla psát.

„Třeba tě budou chtít poslat do Ruska…“

„Tam bych asi nejela,“ zamyslela jsem se.

„Prostě si počkej, co ta jejich nabídka obnáší. A jestli se chceš od Ivana odstěhovat, tak si řekni. S Mirkem tě v našich autech bez problémů přestěhujeme.“

Mirek je jeho společník ve veterinární ordinaci.

„Od Ivana se odstěhuju, až si to všechno ujasním, ale díky za nabídku, jestli se rozhodnu pro práci v cizině, budu potřebovat své krámy odvézt k našim.“

Table of Contents

Úvod

Povídka