Zuzana Koubková

ZNESVĚCENÝ HROB (ukázka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Zuzana Koubková 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-7106-1

Prolog

Smrt v předjarní plískanici

Venku za okny zuřila jedna z posledních vánic letošní zimy, ale v jizbě bylo teplo a útulně. Nad ohněm se pohupoval kotlík plný masa a cibule. Johanka shrábla trochu sušených hub a přihodila je do vývaru. Mohla být ráda, že budou dnes s Kolmanem večeřet takovou dobrotu. V jiných chaloupkách mají dávno jen suché kůrky, zatímco oni si jedí jako nějací velmoži.

Mohla být ráda, ale nebyla… Od božího rána ji svírala neblahá předtucha. Celou noc ji ve snu pronásledovali pavouci. Stará Filoména, bába, která kdysi rodila to jediné dítě, jemuž Johanka dala, byť nakrátko, život, jí sice svého času říkala, že pavouk je přičinlivý tvor, v bázni boží tkající své sítě, ale Johana tomu nevěřila. Pavouci nemohli mít s bohem pranic společného, byla to odporná stvoření, která na tento svět jistě rozesel ďábel. Johanka je nemohla ani vidět. V žádné chaloupce, v žádném měšťanském domě, a dokonce snad ani v žádném šlechtickém paláci (ačkoliv tam Johanka nikdy nebyla, aby to posoudila) neměli tak vysmýčeno, jako v Johančině chaloupce. Jakmile se objevila pavučina, vymetla ji bleskovou rychlostí. O mnoho horší to bylo, objevil-li se pavouk sám. Kolik sousedek už potrápila prosbou, aby ji šly zbavit toho tvora. Jednou dokonce pozvala do domu i lehkou holku – Irmu Bártovu, jen proto, že se jí v koutě usadil nevítaný host.

„To jsem ještě nezažila,“ smála se tehdy poběhlice. „Ženské mě od svých domů spíš odhánějí, než aby mne zvaly dovnitř.“

„Však já tě taky nezvu, abys mi sváděla manžela,“ upozorňovala ji rychle Johanka, „ale abys mi pomohla zbavit se pavouka.“

„A víš, že se pro změnu docela ráda popasuju s pavoukem, a ne s chlapem?“ ušklíbala se Irma. Popadla to neblahé stvoření jen tak do holých rukou a vynesla ho před dům.

Pavouci byli prokletím Johanina života. Pronásledovali ji za dne a někdy, jako právě dnešní noci, i ve snách. Tušila, že to znamená něco zlého, říkala to Kolmanovi, když se ráno chystal ven, ale odbyl ji mávnutím ruky. Měl skvělou náladu a nic jím nemohlo otřást. Ani hnusné počasí, ani ženiny lamentace. „Do večera jsem zpátky,“ ujišťoval Johanku se smíchem. „Uvař mi něco dobrého z těch zbytků masa, co máme. Večer přinesu čerstvé.“

„Já nevím, Kolmane,“ zakňourala Johanka, „jestli je to rozumný. Co když tě někdo uvidí?“

„Co by to nebylo rozumný?“ přerušil ji manžel, „Chceš snad jíst vodovou polívku a starej chleba? Ostatně,“ pokračoval rozšafně, „mám kouzelnej amulet vod matky Dory. S tím mě nikdo ani neuvidí, ani neuslyší, ani stopy po mně nezůstanou. Jasný?“ otázal se ještě, ale na odpověď už nečekal. Pískl na obrovského vlčího psa a v dobré náladě vyšel ven pod kabonící se nebe.

To vyvrhlo o chvíli později první náruč těžkých, mokrých vloček. Tály, sotva dopadly na zem, a nebesa rozhazovala marnotratně další. Do jara nebylo daleko a svatý Petr se potřeboval zbavit posledních zbytků sněhu.

Johana strávila den v samých obavách. Šila, předla, postarala se o zvířectvo, ale neustále se jí hlavou honili odporní pavouci, lezoucí jeden přes druhého, tak jak je viděla ve svém snu. Už aby byl Kolman doma, říkala si, když přinesla ze sklípku zbytky srnčího a dala je vařit. Vývar omamně voněl a Johance bleskla hlavou první příjemná myšlenka toho dne – představila si, jak se Kolman vrátí, ztěžka se posadí na lavici a s chutí se pustí do polívky, kterou mu připravila.

Už aby byl tady.

Za okny zavířily další sněhové vločky, vítr pronikavě vyl a Johaně šla z jeho hlasu po zádech husí kůže. Pak se na zápraží konečně ozvaly těžké kroky, někdo střásal sníh z hlavy a ramen. Zakňučel pes. Johanka vyskočila a spěchala otevřít. Kolman vešel dovnitř, těžký pytel shodil ze zad a úlevně si oddechl.

„Čertovská slota,“ poznamenal na adresu počasí, a pak se spokojeným výrazem dodal: „Krásně to tu voní.“

I psovi se vůně, linoucí se z kotlíku, zamlouvala a hned se začal ometat okolo ohniště. „Jedeš, potvoro,“ odháněla ho Johana, ale se smíchem. Kámen jí spadl ze srdce. Kolman byl zpátky.

„Dobrý lov?“ zeptala se, když nesla na stůl misku polévky. Pes dostal ovařené kosti a s chutí se do nich pustil.

„Skvělý,“ poznamenal Kolman. „Ten nejlepší, jaký jsme mohli mít.“

A pak Johanu k jejímu velkému překvapení popadl kolem pasu a posadil si ji na klín. „Budeme boháči, Johanko,“ vykládal nadšeně.

„Boháči?“ nechápala Johana. Viděla jen velký, zakrvácený pytel. Odhadovala, že je v něm upytlačený srnec. Samozřejmě, mohou jeho maso prodat hostinskému od Černého orla. Ten jim ale bůhvíjaké peníze nedá. Odbude je pár drobnými a ještě jim bude vyhrožovat, že je udá vrchnosti.

Kolman ale dál blábolil o zaručené odměně, která je nemine. „Víš, na co jsme v lese narazili?“ ptal se natěšeně. A hned si s nemenší vervou odpovídal. „Přece na černolesní tlupu. Našli jsme jejich tábor. Chápeš, Johanko?“

„Našli jste loupežnický tábor?“ vyděsila se Johanka.

„Nevšimli si nás,“ ujišťoval ji její muž. „Říkal jsem ti, že mám amulet od matky Dory. Hned zejtra půjdu za rychtářem a všechno mu povím.“

„Co? Žes v lese pytlačil?“

„Tak všechno úplně ne,“ zamručel Kolman a konečně se pustil do polívky. „Uvidíš, Johanko,“ vykládal s plnou pusou, „že nás nemine odměna. Páni už po Černolesních pěknou chvíli pasou.“

„Jen aby z toho nebyla nějaká mrzutost, Kolmane,“ strachovala se Johanka. Taky si nabrala misku polívky, ale vůbec na ni neměla chuť. Pomyšlení, že její manžel stál jen pár kroků od zlopověstné černolesní bandy, jí nahánělo hrůzu. Kdyby si ho všimli, kdyby ho chytili… Johanka nechtěla ani domyslet. Odporní osminozí tvorové z jejího snu jako by se opět drali z děr.

„No,“ řekl Kolman a položil lžíci do vyjedené misky, „půjdu se postarat o toho drobečka.“

„Srnec?“ zeptala se mechanicky. Ve skutečnosti ji vůbec nezajímalo, co je v pytli.

„Tak,“ přikývl a vstal z lavice. Měl v úmyslu odnést srnce do stodoly a tam jej vyvrhnout. Dělal to po celou zimu. Jeho chalupa stála daleko od ostatních lidských obydlí, téměř ve stínu Černého lesa. Nehrozilo, že někdo půjde okolo a zahlédne, co to Kolman vláčí do stodoly. Aspoň obvykle. Teď se znenadání dosud klidně odpočívající pes vztyčil a varovně zaštěkal.

„Co je, Vlku?“ začal Kolman.

„Někdo jde,“ pípla Johanka hrdlem tak sevřeným, až se divila, že jím prošel zvuk.

Kolman popadl pytel s kořistí a chtěl jej někam rychle schovat, ale to už se dveře rozletěly dokořán a v jejich nízkém rámu stála tmavá postava. Postava, která způsobila, že se zakrvácený pytel vysmekl Kolmanovi z rukou a těžce žuchl na zem.

Pes zavrčel a odhalil zažloutlé tesáky.

„Na tvém místě bych si tu potvoru hlídal,“ poznamenal muž, který stál na prahu, a klidně vešel dovnitř. Nemusel se ničeho bát, v napřažených rukou před sebou svíral natažený samostříl.

Kolman couvl ke stěně a spěšně chytil Vlka za obojek. Johanka tichounce zakvílela. Za střelcem se pod nízký strop její chaloupky vedrali další dva mužští. Měli rozedrané kožené kabátce, záplatované nohavice a nohy omotané hadry. Jeden držel v ruce obušek, druhý sukovitou hůl.

„Voní to tu jak v řeznickým krámu,“ řekl jeden z nich.

„Pytlák?“ zeptal se střelec. Ten nevypadal jako bandita, Johance připadal spíš jako šlechtic, měl opasek s mečem a oblečení sice obnošené, ale slušné.

„To bych řek,“ ušklíbl se jeden z otrhanců a popadl zakrvavený pytel. Zatřásl jím a… vypadl srnec s rozervaným hrdlem. „Nejspíš na něj poštval tu potvoru,“ hádal a ukázal na vrčícího psa.

„Chytrý nápad,“ poznamenal střelec. „Té psí bestie bude škoda.“

Johance unikl z hrdla přidušený vzlyk. Pavouci, příšerní, pekelní pavouci se drali ze všech koutů, sbíhali se k ní, už cítila jejich odporné nohy, jak jí lezou po sukních.

Pak se Vlk vytrhl z Kolmanova sevření a pokusil se na vetřelce zaútočit. Vzduchem zabzučela střela z kuše a srazila zvíře zpět. Psisko nestačilo ani zakňučet, skrz naskrz prošpikované šipkou dopadlo na podlahu.

„Já vám toho srnce dám,“ pokusil se o nejapný pokus o záchranu Kolman.

„Vo tom není žádný pochyby,“ rozchechtal se jeden z odrbanců.

„Přísahám, vážení pánové,“ drmolil Kolman, „budu mlčet jako hrob. Nikomu na světě neřeknu, co jsem viděl v lese, ani kde jsem to viděl, ani…“

„Vskutku? A cos viděl?“ zeptal se střelec. Kuši si přehodil přes rameno a se zájmem si Kolmana prohlížel.

„Já… já vlastně ani nevím,“ koktal nešťastný pytlák. „Nic. Nic jsem neviděl,“ zkoušel to zoufale.

„To je zvláštní,“ poznamenal střelec. „Budeš zřejmě raněný slepotou, protože jsi hodnou chvíli postával kousek od našeho tábora. Udělala se tam krvavá loužička, víš? Na tom místě, kde jsi stál.“

„To jsem nebyl já,“ vybreptl Kolman přiškrceným hlasem.

„Jak říkám,“ pokyvoval střelec, „zvláštní. Opravdu zvláštní. Ta krvavá stopa nás dovedla až sem, víš?“

„Ne, nevím,“ zavrtěl hlavou Kolman. „To není možný,“ opakoval, „to přece není možný. Mám takovej amulet…“

„Udělal bys lépe,“ rozesmál se zlým smíchem střelec, „kdybys amulet neamulet nechodil do lesa. V lese to totiž bývá hodně nebezpečné. Víš?“ položil zcela zbytečnou otázku.

Kolman se roztřásl. Do očí mu vstoupily slzy.

Johanka brečela už dávno. Doslova se zajíkala vzlyky. Bylo jí jasné, že Kolmanovy řeči loupežníky od jejich úmyslu neodradí. Nepotřebovali, aby někde po světě pobíhal člověk, který dovede najít jejich skrýš. A to by Kolman jistě dovedl. V lese byl jako doma. I bez Vlka se v něm orientoval lépe než kdokoliv jiný.

Johanka pohlédla na mrtvé psí tělo. Už zabili jeho a teď dojde na Kolmana s Johankou. Celá se roztřásla hrůzou, přízrační pavouci už jí nešplhali jen po sukních, dávno jimi byla obsypaná, už jí zalézali pod vlasy, do rukávů…

„Mám ho voddělat?“ zeptal se jeden z otrhanců a ukázal svou sukovicí na Kolmana.

„Raději ne tady,“ zavrtěl hlavou střelec.

„To se s ním chceš vláčet zpátky do lesa?“

„Ne, nechci,“ poznamenal střelec, „ale taky nechci, aby se tu zítra našly dvě oběti vraždy.“

„Vodkdy se štítíš vraždy, Marku?“ nechápal lotr.

„Já,“ rozesmál se Marek nepříčetným smíchem, „se už dávno ničeho neštítím. Jen na sebe nechci zbytečně přilákat pozornost kosteleckého rychtáře. Tihle dva jsou určitě kostelečtí poddaní.“

„Co by nám tak asi moh udělat kosteleckej rychtář?“ začal posměšně lotr.

„Třeba nic,“ pokrčil rameny Marek, „a třeba taky něco. Lepší když to bude vypadat, jako že tihle dva sešli ze světa přirozenou smrtí.“

„Ale jak chceš udělat, aby to vypadalo, jako že umřeli normálně?“ nechápal loupežník.

„To se ještě uvidí,“ usmál se Marek. „Kdes chtěl vyvrhnout toho srnce?“ obrátil se na Kolmana.

„Ve stodole,“ koktal dočista popletený Kolman.

„Odveďte je do stodoly,“ poručil Marek. „Pro srnce a čokla se vrátíme.“

„Čokla?“ divil se druhý z otrhanců. „Budeme si dělat psí pečínku?“

„Nakonec proč ne?“ pokrčil rameny Marek. „V každém případě tu nemůže zůstat. Je zastřelený kuší. To by vzbudilo pozornost.“

Lotrasi popadli Kolmana a začali ho pěstmi a kopanci pobízet ven z chaloupky. „Ženo?“ obrátil se střelec, kterého nazývali Markem, k Johance. Byla úplně ztuhlá strachy, neschopná vstát, od hlavy až po paty omotaná ďábelskou pavučinou.

„No tak,“ vyzýval ji střelec, ale pak pochopil, že Johanka sama od sebe nevstane. Chvíli váhal, ale nakonec vztekle zvolal: „Bůh mi to odpusť!“ Načež uchopil Johanu za rameno a zvedl ji ze židle. Pak ji před sebou vystrkal ze dveří chaloupky.

Johanka vůbec nechápala, co má Bůh tomu člověku odpouštět. To, že chce ji a Kolmana zamordovat? Nebo snad to, že na ni sáhl? Ztuhlá hrůzou se nechala odvléct do stodoly.

Vítr už nefoukal tak silně jako odpoledne, také vločky nepadaly. V dálce za západním obzorem umíralo slunce, jeho paprsky toho dne poprvé protrhly mračna, aby vzápětí nato pohasly. Ve stodole byla tma, tma a zima. Johana se kromě hrůzy roztřásla také chladem. Měla pocit, že i tady ji pronásledují její odvěcí nepřátelé. Na pavučinových vláknech, silných jako mužské předloktí, se okamžitě začali spouštět od stropních trámů a sápat se po ní. Johanka hlasitě vykřikla.

Ve skutečnosti to byl jeden z lotrů, kdo šplhal na trámy.

„Hej, ty,“ rozkřikl se jeho kumpán na Kolmana, kterého držel za rameno, „kde máš nějaký provaz?“

Pytlák se mu namísto odpovědi pokusil vytrhnout a zároveň jej udeřit do břicha. Povedlo se mu to jen zpola. Loupežník sice hekl, jak jej zasáhla Kolmanova pěst, pytlákovo rameno ale nepustil. Vzápětí nato udeřil obuškem, který svíral v druhé ruce, Kolmana do hlavy. Muž se zapotácel, z rozbité hlavy mu vytryskla krev.

Johanka mu chtěla pomoci, aspoň na chvíli zadržet ty lumpy, říci jim, že provaz je v koutě stodoly, ale byla spoutána pavoučími sítěmi, dusila se jimi, nebyla schopna vůbec ničeho.

Lotři nakonec přece jen našli provaz sami a zavěsili jej na jeden z trámů.

„Potřebujeme nějaký špalek,“ přemýšlel Marek.

„Kde máš špalky, pitomče?“ udeřil jeden z otrhanců na Kolmana.

„Tam, v přístřešku vedle chalupy,“ zablekotal zpola omráčený Kolman.

„Já ho přivalím,“ nabídl se druhý z lotrů.

O chvíli později byl špalek na místě a lotři na něj Kolmana vyzvedli. Z poledních sil se pokusil o odpor, ale když ucítil, jak mu na krk navlékají oprátku, vzdal se a ochabl.

„Zpytuj svědomí,“ doporučil nešťastnému muži Marek, „a máš-li nějaké hříchy, lituj jich.“

„Neeee!“ vyjekla v té chvíli Johanka. Máchala kolem sebe rukama, plácala se po celém těle, snažila se setřást přízračné tvory, kteří ji mučili.

„Co je s ní?“ zeptal se jeden z lotrů.

„Zešílela strachy,“ mínil Marek. „Podtrhněte pod ním ten špalek,“ ukázal na Kolmana. „Možná nám to tahle cácora usnadní a strachy i zhebne,“ pokračoval.

Lotři kopli do špalku a Kolman zůstal uvězněný ve smrtící smyčce, svíjel se, kroutil, rudl a modral v obličeji. Byl to nepěkný pohled a i ostřílení lotři raději odvraceli oči. Pouze Marek hleděl na umírajícího a snad se za něj i modlil. Aspoň to tak vypadalo podle jeho pootevírajících se úst.

Johanka měla šílený pocit, že ta ústa vyvrhují další a další pavouky. Další ďábelské tvory, kteří ji užuž zavalí lavinou svých odporných osminohých těl. Klesne pod nimi, udusí se pod jejich záplavou, tak jako se Kolman právě teď dusil a škrtil díky váze vlastního těla. Víc už nedokázala snést. Otočila se a vyrazila pryč.

„Ona utíká!“ všiml si jeden z lumpů.

„Chyťte ji!“ křikl Marek.

Johanka rozrazila dveře stodoly a pádila pryč. Nemyslela na lumpy za svými zády, na Markovu kuši, která jí může každou chvíli poslat smrtící šipku do zad, nemyslela ani na umírajícího manžela. Jediné, na co dokázala myslet, byla záplava odporných, špinavých pavouků, kteří se jí hnali v patách.

I.

Nebe bylo bez mráčku, šmolkově modré s jasně zlatým kotoučem slunce uprostřed. Cvrčci hudli jako o život a vysoko nad poli, jež svou zlatou barvou mohla soupeřit se sluncem, štěbetal skřivánek. Pravá letní pohoda. Jen kostelecký rychtář Lacek Koule si ji příliš neužíval. Právě totiž následoval vystrašeného kostelníka ke hřbitovu, či vlastně za hřbitov.

„Tak tady to je,“ vykládal snaživě kostelník, zatímco táhl Lacka do hustého šípkového křoví za hřbitovní zdí.

„Bezbožnost, svatokrádež,“ pípal za Lackem pobledlý farář. „Bohu i lidem odporný čin.“

„No fuj,“ pravil Lacek a ucpal si dlaní nos. Bylo vedro a nad zpola rozhrabaným hrobem se rojily mouchy.

„Jak jsem říkal, rychtáři,“ rozkládal kostelník, „hned mě to uhodilo do nosu.“

„Není divu,“ zafuněl Lacek, řečený Koule, rychtář hrazené královské vsi Kostelce.

Pak vycouval z páchnoucího křoviska a uhodil na kostelníka: „Cos tu dělal?“

„Šel jsem na stranu,“ zněla prostomyslná odpověď.

„Přímo sem? Do šípků za hřbitovní zeď?“ nevěřil svým uším Lacek.

„Tady velebný pán,“ ukázal kostelník na faráře, „mě poslal, ať pořežu větev, co se odlomila z tamhletoho velkého jasanu.“

„Předevčírem,“ jal se hned kostelníkovu výpověď doplňovat farář, „jak byl ten velký vítr. Včera jsem se šel podívat, zda nenapáchal nějaké škody na hřbitově, a hned jsem si jí všiml. Říkám si: ta by se hodila na topení, tak jsem poslal kostelníka, aby ji nařezal.“

Na topení? Teď v červenci?, myslel si Lacek. Ale ano. Páter Johan už je takový. Kalhoty stahuje míli před brodem.

„No,“ líčil dál kostelník, „tak řežu, řežu a najednou to na mě přišlo. Nechtěl jsem hned u cesty. Říkám si: nějaká ženská půjde na hřbitov…“

„A okoukne ti panímandu,“ ušklíbl se Lacek.

„Jen nech být, rychtáři,“ ozval se znovu velebníček, „Písmo nám praví: běda tomu, skrze něhož pohoršení přichází. A taky, že ženy jsou nádoby hříchu. Kostelník udělal dobře, že je svou nahotou neprovokoval.“

Třesky, plesky, myslel si rychtář. Chtěl by vidět, jak se nějaká svíčková bába, co se v tomhle parnu plouží na hřbitov, chlípně vrhne na kadícího kostelníka.

„Pak jsem to ucítil,“ pokračoval ve výpovědi kostelník.

„A nadělal si do gatí?“ navrhl Lacek.

„Věř tomu nebo ne, rychtáři, ale vono mě to nutkání v tu chvíli úplně přešlo. Já myslel jen na to, že se zprávou vo týhle hrůze,“ mávl rukou směrem k rozhrabanému hrobu, „musím za velebným pánem, a von mě zas poslal za tebou, protože tohle není přirozený, že jo?“

„U té zdi,“ přidal se páter Johan, „jsou pohřbeni lidé, kteří nezemřeli v jednotě s naším Pánem.“

„Sebevrazi,“ zafuněl rychtář, „nekřtěňátka, popravení zločinci…“

„Třeba tohohle,“ mínil a hladil si olysalou hlavu, na níž se mu perlil pot, „vyhrabala nějaká zvěř.“

„Jaká?“ zeptal se zvědavě kostelník.

„Co já vím,“ trhl rameny rychtář, „lišky, vlci…“

„Kde by se teď v létě vzali tak blízko obce?“ zajímalo kostelníka. „Ti jsou zalezlí v lesích a vylezou zas až v zimě.“

„Kdepak,“ stál si na svém velebníček, „tohle je nějaká bezbožnost, ďábelská pleticha…“

„Toulaví psi,“ napadlo rychtáře.

„Mluvil jsem tuhle s rasem,“ ozval se znovu kostelník; Lackovi už byl z duše protivný, „a říkal, že co byly ty hladový zimy, tak skoro žádný toulaví psi nejsou. Navíc,“ dodával, „na tomhle místě se pohřbívalo bůhví kdy. Sám vidíš, rychtáři, že je celý zarostlý roštím. To tamhle vo kus dál,“ mávl rukou podél kamenné hřbitovní zdi, „tam leží starej Kolman, vždyť víš… jak si vzal koncem zimy sám sobě život, blázen, Bůh mu to vodpusť. Jeho žena se z toho, chudák, dočista pomátla. Pořád mu tam nosí kytky a zapaluje svíčky. Ale tady?“

„Ďábel po nás znovu natahuje své pařáty,“ přidal se kněz. „Ledva nás na jaře zbožný pan Zdislav z uhříněvské komendy osvobodil od loupežnické tlupy z Černého lesa, už se nás kníže pekel opět pokouší uchvátit do spárů.“

„Ale no tak, velebný pane,“ zarazil velebníčkovi jeho apokalyptické vize Lacek, „vždyť ani pořádně nevíme, co v tom hrobě leží.“

„Na zvíře to nevypadá,“ zavrtěl hlavou kostelník. „Já se trochu kouk… a má to na sobě šaty.“

„No, jo,“ zafuněl rychtář a otřel si zpocenou pleš. Taky se i přes příšerný zápach „trochu kouk“ a viděl, že ve zpola odkrytém hrobě leží lidské tělo. A rozhodně tam neleží tak dlouho, aby na něm mohla vyrůst bujná křovina.

„Sakrapráce,“ zaklel polohlasem. Má on tohle zapotřebí? V takovém vedru? Chtěl si zajít na pivo do šenku na náměstí a namísto toho tohle!

„Hlavně o tom nikde zbytečně nepovídejte,“ vyzval faráře s kostelníkem. „Už tak má Kostelec nevalnou pověst kvůli tomu zatracenému židovi, co jsme ho zmáčkli na jaře.“

„Zatracený“ žid, jinak překupník zlopověstné černolesní bandy, se už pár týdnů houpal na šibenici za vsí. Za velké účasti publika ho tam pověsil pozvaný kutnohorský kat. A shrábl za to nekřesťanskou odměnu z kostelecké kasy, říkal si znechuceně Lacek.

Bandu zlikvidovali už na jaře urození pánové Nevlas z Říčan a Bohuslav Průhonický, nejvznešenější a nejbohatší šlechtici v okolí. Vlastně, ne tak docela. Mluvilo se v téhle souvislosti i o bratrech Hornoměcholupeckých. Ale v těch, dumal Lacek, by strážce pořádku hledal málokdo. Vždyť už jméno jejich zboží mluvilo za vše.

Kdoví jak se to vlastně na jaře seběhlo, přemýšlel rychtář. Nejspíš to všechno, říkal si v duchu, nějakým způsobem spunktoval ten johanita, zbožný bratr Zdislav, co o něm právě před chvílí mluvil velebný pán. Přijel hned z jara, poslali ho ze Strakonic, prý aby udělal v okolí Uhříněvsi pořádek.

Zvláštní, že poslali právě jeho. Jako by se v okolí Uhříněvsi vyznal, přitom tvrz patřila johanitům teprve pět let. Předtím na ní seděli templáři. Možná, dumal Lacek, je ten Zdislav odněkud z okolí. Jenže, mudroval, to se mi nezdá. To bych si ho pamatoval.

Lacek Koule byl kosteleckým rychtářem sedm let, od památného roku třináctistého desátého, kdy se stal českým králem Jan Lucemburský. Právě on potvrdil Kouleho do úřadu. Předtím provozoval Lacek v Kostelci kupeckou živnost se svým bratrem Čeňkem. Často byl na cestách, znal lidi. A tohohle Zdislava, přemýšlel, neměl kam zařadit.

„Tak co s tím?“ začal zase kostelník a palcem ukazoval za sebe k páchnoucí šípkové křovině.

„Co?“ rozzlobil se rychtář. „Musíme sehnat hrobníka, ať ,to‘ vykope, a my víme, s čím vlastně máme tu čest.“

„Hrobník tu není,“ zahučel páter Johan.

„Jak není?“ nadskočil Koule.

„Hledal jsem ho už včera. Myslel jsem, že by mohl tu větev pořezat on,“ vysvětloval kněz.

„Vždyť ho znáš, rychtáři,“ přidal se kostelník. „Každou chvíli se někam vypaří. Jak nemá co na práci, trajdá krajem.“

„Jenže teď má co na práci,“ vztekal se Lacek. „Nu, co se dá dělat. Kostelníku? Vykopeš to ty.“

„Já?“ zděsil se kostelník. „Podívej se, rychtáři, já jsem poctivej a bohabojnej křesťan. Já hrob znesvěcovat nebudu.“

„Jakýpak znesvěcování? Vždyť to ani není na hřbitovní půdě.“

„Kostelník má pravdu,“ ozval se páter Johan. „Nevíme, co je v tom hrobě pohřbené, ani jak se to tam dostalo. Zahrávat si s něčím takovým by mohlo být pro dobrou křesťanskou duši na pováženou.“

„Ba, ba,“ přitakával kostelník.

„Zlý duch na nás neustále líčí pasti,“ blábolil farář.

Lacek měl dojem, že se mu to snad zdá. Vedro k padnutí, za hřbitovní zdí neznámá mrtvola a on tu stojí a dohaduje se s pověrčivým kostelníkem a ustrašeným farářem, kdo tu neblahou mršinu vykope. Nakonec po něm ještě budou chtít, aby tu rasovinu odvedl sám.

Rasovina? To slovo ho navedlo správným směrem.

„Dojdi pro rasa, kostelníku,“ poručil. „Ať si přinese lopatu a motyku. Koneckonců, právě za tohle je placen.“

Ačkoliv byl Kostelec pouhou hrazenou vsí, po většinu roku v něm vládl ruch jako ve městě. Však se také místní za měšťany považovali. Nastavěli si domy kolem prostorného náměstí, na němž se pravidelně konaly trhy. Čepovali pivo, které se vařilo snad v každém domě, prodávali potraviny a kovali koně. Nabízeli zkrátka všechny služby, jichž je třeba jezdcům a povozníkům, prostě lidem, kteří jsou na cestě z Prahy do Kutných Hor, anebo naopak.

Kostelec ležel na den jízdy od pražských hradeb. A až na rychlé královské nebo šlechtické posly se v něm zastavil každý, kdo tudy projížděl. Ostatně i jízdní posel si rád vypil jedno rychlé pivo v sedle, zatímco jeho kůň chlemtal vodu ze džberu.

Kupci a formani se obvykle zdrželi přes noc. Přespali v některém z hostinců a s chutí svlažili hrdlo. „Víš, Lacku,“ vykládal jednou jeden značně podnapilý obchodník svému někdejšímu kolegovi, nyní rychtáři, Koulemu, „co vám tu chybí?“

„Pranýř?“ uvažoval Lacek. „Městská stoka? Nebo pořádné hradby?“

„Hampejz,“ dal se do hlasitého smíchu kupčík. „Pořádný hampejz, kam by mohl chlap zajít, když je sám na cestách.“

„Že se nestydíš, ty nemravo,“ okřikoval ho Lacek pohoršeně. „Kostelec je řádná královská obec, navíc tu odnepaměti stojí opevněný kostel svatého Jakuba. Jak by se něco takového – staroslavný kostel a – Bůh mi odpusť – nevěstinec snášelo vedle sebe?“

„Víš, ty troubo,“ smál se tehdy Lackův opilý kolegián, „kolik kostelů je v Praze? A kolik hampejzů?“

Hampejz v Kostelci neměli, ale nevěstky tu pochopitelně byly. Když měl povozník chuť na hezkou holku a v měšci mu chřestily peníze, neostrouhal.

Tedy většinou. Zrovna onoho parného letního dne, kdy kostelník objevil za hřbitovem mrtvolu, bylo v Kostelci podivně pusto. Žádní cestující, žádné naložené vozy a unavení zpěnění koně. V šenku U Černého orla sedělo pár tatíků a krátilo si dlouhou chvíli stýskáním na časy. „Co nám zabili krále Václava, toho jména třetího…“

„Že tě baví s tím zase začínat!“

„Jen ho nech. Vždyť má pravdu. Od té neblahé královraždy v třináctistém šestém to jde v Čechách od deseti k pěti. Vznešení pánové se perou o úřady a prebendy, ti méně vznešení přepadají na cestách jako obyčejní lapkové. Církev hrozí peklem, ale co je to platné, když to už dávno nastalo. Válka, hladomor, neúroda…“

„Podívejte,“ přerušil někdo stesky svých spolustolovníků, „kostelník zase někam chvátá. Před chvílí utíkal na faru. Pak za rychtářem. Pak se i s rychtářem a farářem vypravil někam za ves.“

„Že by se něco stalo?“

„Vždyť to říkám…“

Pantátové se zvedli a šli se podívat ven, co se děje. Putykář usoudil, že teď stejně nic nevydělá, zamkl a šel s nimi. Přidalo se pár zvědavých sousedek. Dokonce i jedna nevěstka, Irmengarda Bártova, se připojila.

„Sakrapráce,“ klel Lacek Koule, když viděl to procesí blížit se ke hřbitovu.

„Klít je hřích, rychtáři,“ upozorňoval ho páter Johan. „Stejný jako požádat manželku bližního svého.“

Lacek mu užuž chtěl odseknout, že kdyby si mohl vybrat… Ale pak spatřil kostelníka s rasem, jak se prodírají zástupem zvědavců.

Pohodný si nesl přes rameno motyku a lopatu. „Tak kdepak tu mrchu máme?“ volal už zdálky. „Doufám, že není moc velká. Nevzal jsem si trakař. Nebo ji mám zakopat na místě?“

„Nebudeš zakopávat,“ osvětlil mu Lacek, „nýbrž právě naopak.“

Zástupem čumilů proběhla vlna vzrušení. „Hej, Lacku, co se stalo?“ zvolal jeden z nich.

„No tak, rychtáři,“ přidala se Irmengarda, „nenech se přece prosit!“

„Důstojný otče,“ obrátil se Lacek Koule na faráře, „řekni jim něco.“ Ale páter Johan jenom drmolil modlitby.

„Za tohle budu chtít příplatek,“ prskal ras, když zabořil motyku do země.

Zápach přinutil většinu přihlížejících couvnout. Irmengarda dokonce běžela zvracet za další křoví. „Pater noster,“ šeptal farář.

Lacek se přemohl a přistoupil blíž k rozkopanému hrobu. Masařky mu narážely do hlavy a rozčileně bzučely kolem uší. Díkybohu, napadlo rychtáře, že mám tak málo vlasů. Když si představil, že by se mu do nich ta havěť zapletla…

„Budeme potřebovat nějaký prkna, rychtáři,“ sděloval mu huhlavě ras, „abychom ho na ně položili. I když nevím, jestli ho udržíme pohromadě.“

„Vždyť je to hrobník,“ vybreptl Lacek překvapeně.

Mrtvé tělo bylo sice odporně zohavené hnilobnými procesy, ale přece jen si stále uchovávalo svoji podobu. Ať už měl ve zvyku toulat se kdekoliv, bylo jasné, že teď už hrobař neudělá ani krok.

Většina uhříněvských nevolníků byla vysvlečena jen do košil, někteří dokonce jen do spodků. „Na tři, chlapi!“ křičeli na sebe, zatímco vztyčovali další kůl v palisádě.

„Opři se do toho, Klubko!“

Klubko, obrovský, kostnatý chlap, s mohutnými pažemi a chlupatou soudkovitou hrudí, vyšplhal na přistavené lešení a rozpřáhl se dřevěnou palicí. Kůl zajel do země.

„Ještě!“

Další rána obrovským nástrojem a kolík poklesl o několik dalších pídí.

Klubko šplhal dolů z lešení a chlapi připravovali další kolík. Usadili ho do předem vykopaného lůžka, pomocí lan vztyčili, mezitím jiní přesunuli lešení.

„Na tři! Opři se do toho!“

Ve vzduchu visela vůně čerstvě opracovaného dřeva a mužského potu. Také piva, kterým stavitelé palisády bohatýrsky splachovali svoji žízeň.

Bratr Zdislav, ctihodný rytíř johanita, jinak správce uhříněvské tvrze, stál na pavlači a sledoval počínání svých poddaných. Slíbil jim, budou-li snaživí, že nechá porazit malé prasátko a vystrojí pro ně hody. Prasátko už se zpracovávalo a libá vůně ovaru soupeřila s vůní pilin.

„V životě jsem neslyšel,“ poznamenal za Zdislavem třináctiletý chlapec Herman, který byl jakýmsi rytířovým panošem nepanošem, „aby se zabijačka dělala v létě.“

„Tohle není zabijačka,“ začal mládenci vysvětlovat rytíř. „Slíbil jsem těm mužům odměnu za dobře odvedenou práci, tak ji dostanou.“

„A nezkazí se všechno to maso?“ zajímalo Hermana.

„Nezkazí,“ dal mu odpověď Zdislav, „protože se sní.“

„Týden budeme jíst jenom maso,“ dal se do smíchu Herman. „Úplně všichni.“

„A proč ne?“ odpověděl mu taktéž se smíchem Zdislav.

V té chvíli vjel do dvora uhříněvské tvrze jakýsi obtloustlý páter na ušaté mule. Byl celý uřícený a nechápavě se rozhlížel kolem sebe. Teprve když začichal vůni ovaru, rozlil se mu po tváři spokojený úsměv.

„Neobtěžoval bych tě,“ vykládal páter Johan, zatímco si olizoval mastné prsty, „ale celá ta záležitost zavání mocnostmi pekelnými.“

„Já ale stále nechápu,“ vrtěl hlavou Zdislav, „co bych pro tebe mohl udělat. Kostelec je královskou vsí, má svého rychtáře a ten zabitý…“

„Hrobník,“ upřesňoval páter Johan.

„Hrobník,“ pokračoval Zdík, „byl královský poddaný.“

„Nezemřel z přirozené příčiny,“ vedl si svou kostelecký farář. „I když je Lacek Koule dobrý rychtář a já snad také nejsem z nejhorších služebníků božích, Kostelec může ochránit pouze vskutku zbožný muž, cele oddaný službě našemu Pánu.“

„A ty myslíš, že já…?“ začal Zdislav nešťastně. Nechtěl to před farářem pochopitelně vykládat, ale do zmiňovaného světce měl hodně daleko. Kdyby se Lacek Koule trochu zamyslel, jistě by přišel na to, proč se Zdík v kraji vyzná. Nepocházel odsud, ale řadu let tu žil. Přišel do Uhříněvsi v devadesátém osmém roce minulého věku. To ovšem na tvrzi ještě vesele hospodařili templáři. A templářem také Zdík původně byl. Teprve po zániku řádu v roce 1307 se stal johanitou. Zatímco v zahraničí končili templáři příšernou smrtí v plamenech, v Českém království je nikdo nijak zvlášť nepronásledoval.

Mohli pochopitelně, tak jako Zdíkův představený Bertold z Gepzenštejna, odjet do Říma za hrdou, leč bolestivou smrtí, zrovna tak ale mohli odejít zpět do civilu, vrátit se ke svým rodinám, hospodařit na zděděných statcích a dokonce se i oženit a mít děti. Zdislav podobnou možnost neměl, byl panský levoboček, pokud nechtěl skončit jako poslední žoldák v nějaké šlechtické družině, musel zůstat v klášteře. Nezbylo mu tedy než vyměnit jeden rudý kříž za druhý, z templáře se stát johanitou.

Samozřejmě, že rytíři svatého Jana Jeruzalémského z nového spolubratra, jehož původní řád byl obžalován z těch nejstrašlivější zločinů, velkou radost neměli. Sotva by mu svěřili správu nad Uhříněvsí, nebýt černolesní bandy. Právě díky ní a znalosti prostředí, v němž operovala, se Zdík nakonec vrátil zpátky.

Uhříněvský dvorec nalezl v žalostném stavu. Palácové stavení i hospodářské budovy byly smutně zchátralé, břevna v palisádě se nakláněla jako opilá. Zdislavův předchůdce na místě uhříněvského správce byl boží muž, který na světské statky příliš nedbal, zatímco jeho šafář na ně naopak dbal až příliš, takže hleděl, co mohl, ukradnout. Černolesní banda poslala oba dva na onen svět. Správa dvorce přešla na Zdislava. Sotva byla loupežnická banda potřena a on se trochu zabydlel, pustil se do oprav. Vztyčení nové palisády bylo jejich součástí.

„Mám tu práci,“ zkusil se vymluvit.

„Jistě, jistě,“ mumlal páter Johan, „ochrana majetku je jistě důležitá, ale co znamená proti ochraně dobrých křesťanských duší?“

„Víš, otče Johane,“ začal Zdislav znovu, pro změnu z jiného konce, „snad by ses měl obrátit na pana Nevlase z Říčan, je purkrabím pana Chotka, nejvyššího zemského sudího. Je to dobrý a statečný rytíř a jistě tě neoslyší.“

„Tak, tak,“ pokyvoval souhlasně hlavou Johan, „kdyby šlo jen o světský zločin, určitě bych se na pana Nevlase spolehl. Ale tady byl znesvěcen hrob, původní ostatky vykopány a na jejich místo pohozen zavražděný člověk! Víš, co to může znamenat?“

„Nevím,“ zavrtěl hlavou, která se mu začínala točit, Zdislav. Jak postával celý den venku na sluníčku, chytil zřejmě úpal. K tomu pivo, jímž zapíjel vepřovou pečínku, a páně Johanovy strašidelné řeči…

„Slyšel jsem leccos o té takzvané černolesní bandě,“ začal důležitě vykládat Johan. „Vím, že se neštítili ani těch nejstrašnějších zločinů proti Bohu i lidem. Co když někdo z nich – Bůh mi to odpusť,“ páter vyvrátil oči v sloup a začal se křižovat, „vyvolal přímo samotného Satana?“

„Ty myslíš…?“ začal Zdík otřeseně.

„Možná už víš,“ líčil mu teď spikleneckým šepotem páter Johan, „že tato tvrz původně patřila templářům. Ti byli také podezřelí z obcování s ďáblem. Celý tenhle kraj,“ končil kněz svůj žalostný monolog, „je už léta ve stínu ďábelských perutí.“

„Templáři odsud dávno odešli,“ pokoušel se mu odporovat Zdislav, i když věděl, že neříká tak úplně pravdu, „černolesní banda je také potřena…“

„Jak si můžeš být jistý, že někdo z nich nepřežil? Že se po smrti svých druhů nedal do spolku s někým daleko příšernějším, než jsou lupiči a vrazi?“

To Zdislav pochopitelně nevěděl. Viděl, čeho byli Černolesní schopni, opravdu to vypadalo jako dílo ďáblovo. A věděl – naneštěstí – také, kdo jim velel. Setkal se s mužem, který si říkal Marek, a sprovodil ho ze světa, ale ještě předtím si uvědomil, kým vlastně Marek je. Páter Johan sice vypadal jako tlustý budižkničemu, ale to, co říkal, dávalo až příliš dobrý smysl.

Zdislav se otřásl. Až dosud si myslel, že všechna obvinění, vznesená proti jeho někdejšímu řádu, byla smyšlená. Že to jen francouzský král Filip Druhý prahl po pohádkovém bohatství templářů. Ale co když…?

Černolesní banda pohřbívala své oběti do odpadkových jam. Do těch samých jam chodili na potřebu. Sotva si představit odpornější znesvěcení lidských ostatků. Teď kdosi neznámý lidské ostatky vyhrabal a na jejich místo se pokusil ukrýt tělo mrtvého hrobníka. Ale opravdu se pokusil je ukrýt? Co když mělo být hrobníkovo tělo naopak nalezeno?

Kostelečtí chytili a popravili spolupracovníka zlopověstné černolesní bandy a sotva uplynulo několik měsíců, je jeden ze služebníků obce zavražděn a za podivných okolností uložen do znesvěceného hrobu. Možná je to všechno jen náhoda, ale zrovna tak může mít páter Johan pravdu a za tím vším je nějaký strašlivý satanský rituál.

A co hůř! Možná že s tou ohavností opravdu nějak souvisejí templáři. Zdíkovi se při tom pomyšlení zatočila hlava tak, že to rozhodně nemohlo být jen z piva a sluníčka.

II.

Stáli naproti sobě a oba dva si připadali hloupě. Lacek Koule měl pocit, že něco zbabral, ačkoliv opravdu nevěděl co. A Zdík, zatížený hned dvěma glejty – jedním od pana Chotka, nejvyššího sudího Království českého, a druhým od preceptora řádu johanitů Mikuláše, zas vůbec nevěděl, co má dělat a proč vlastně.

„No,“ přerušil nakonec trapné ticho Lacek, „co kdybychom si sedli?“

„Dobrý nápad, rychtáři.“

„Můžu poslat přes rynek pro pivo…“

I to vyhodnotil Zdislav jako skvělou myšlenku.

Se džbánkem napěněného moku mezi sebou a se dvěma po okraj plnými hliněnými pohárky se jim hned konferovalo lépe.

Lacek převyprávěl Zdislavovi všechno, co věděl. Vítr polámal jasan, farář poslal kostelníka pořezat polámané, kostelník našel mrtvolu…

„Říkáš, že ji vykopal váš ras?“ opakoval Zdík a v duchu se marně ptal sám sebe, po čem by měl pátrat.

„Řekl si za to o příplatek,“ hekal rychtář. „A,“ dodával truchlivě, „ani se mu nedivím.“

Zdík věděl, že by se měl na něco zeptat. Na něco strašně důležitého. Ale nějak ho nenapadalo na co. Ledaže…

„Jak byl tedy ten hrobník vlastně zavražděn?“

„Zlámaný vaz. Aspoň myslím,“ zarazil se Koule. „Víš, urozený pane, on byl… vlastně nebyl… Nu, pane rytíři,“ zhodnotil konečně hrobníkův stav, „je skoro div, že jsme ho poznali.“

„Zlámaný vaz?“ opakoval Zdík zadumaně.

„Měl hlavu otočenou skoro o půl kruhu,“ vykládal Lacek.

„Kdo dokáže někomu otočit hlavu o půl kruhu?“ ulekl se Zdislav.

„Medvěd,“ mínil Lacek. „Anebo ďábel.“

„Pánbůh s námi…“ začal Zdislav.

„…a zlý pryč,“ doplnil Lacek a pokřižoval se.

Tak takhle, říkal se Zdík v duchu, by to nešlo. Budu-li se od začátku třást strachy, nenajdu ani cestu zpátky do Uhříněvsi, natož pachatele toho mrzkého činu. Ostatně, třeba je skutečně všechno jinak. Třeba byl hrobník opravdu jen – jak to říkal Nevlas? – ožrala a falešný hráč.

„Jaký byl ten hrobník vlastně člověk?“ položil proto otázku.

„Co já vím,“ krčil rameny rychtář. „Trochu podivín, ale to bývají všichni hrobníci. Jak by taky ne? Celý den si povídat s mrtvými.“

„On si povídal s mrtvými?“

„To jsem jen tak plácnul,“ vysvětloval Koule. „Bydlel v takovém domečku u hřbitova, k mrtvým to měl blíž než k živým.“

„Chodil do hospody?“ chtěl vědět Zdík.

Ale rychtář znovu pokrčil rameny. „Určitě ne do té, do které chodím já.“

„Kolik jich tu vlastně je?“ zajímalo Zdíka.

„Skoro v každém domě tu mají právo várečné. Jestli chceš přesná čísla…“

„Není třeba,“ pospíšil si s ujištěním Zdík.

„Přímo přes rynek,“ líčil Lacek, „je U Černého orla. Nejlepší kostelecká hospoda. Seženeš tam i ubytování i hezkou holku na noc… S prominutím,“ koktal, jak si uvědomil, s kým vede hovor. „Ale oni chlapi, když jsou dlouho na cestách, mají všelijaké chutě. Já tyhle věci nepodporuju,“ dodával rychle, „smilstvo je hřích…“

„Hrobník smilnil?“ dotazoval se Zdislav.

„Ten?“ nakrčil nos rychtář. „Možná za mlada…“

„Ženatý nebyl?“ nadhodil Zdík.

„Žena mu umřela na mor v třináctistým osmým.“

Zdislavovi bylo jasné, že z těchhle informací moudrý nebude.

„Něco víc by ti řekl farář,“ doporučoval mu Lacek. „Přece jen byli s hrobníkem častěji ve styku.“

Kostelec stál v mírném svahu. Nejvýš byl hřbitov s márnicí a obydlím hrobníka. Teprve pak byla dřevěná hradba obepínající ves. Sem tam se o ni opíralo nějaké nuzné obydlí, dřevěná chaloupka omazaná jílem, se střechou ze slaměných nebo rákosových došků. To domy za hradbami vypadaly podstatně lépe, zděné z úhledných kamenných kvádrů, s břidlicovými střechami a okny složenými z do olova zalitých skleněných tabulek.

Hostinec U Černého orla té nádheře zjevně kraloval. Měl dvě patra a velký plechový vývěsní štít, který napovídal, že jeho majitel je zřejmě ctitelem domu habsburského. Ačkoliv Habsburkové byli z Čech před sedmi lety vypráskáni, návštěvníkům hostince jejich rodové znamení nade dveřmi zjevně nevadilo. Nejspíš je do hospody táhlo hlavně dobré pivo a vyhlášená kuchyně.

„Děvky,“ rozčiloval se zhurta kulatý hospodský, „ty tady netrpím! Táhni si k Netopýrovi! Nebo k Bábě! Tohle je slušnej podnik.“

„S neslušným šéfem,“ vypískla vyháněná ženština. „Ještě před pár dny jsem ti byla dobrá.“ Načež si zvedla sukně a vystrčila na říčného hostinského holý zadek. „To abys věděl, co si vo tobě myslím, putykáři.“

„Ty potvoro,“ vztekal se hostinský a hnal se za ní se zaťatými pěstmi.

Nevěstka ovšem na výprask nečekala, propletla se mezi kupeckými vozy a prchala pryč. Pár vozků jí dokonce zatleskalo a jeden za ní poslal vzdušný polibek.

„Pěkná holčice,“ zhodnotil její exteriér další.

A třetí, křivonohý kolohnát, pečlivě obhospodařující statné tažné koně (zjevně hezčí a ušlechtilejší bytosti, než byl on sám), dodal: „Putykář je blázen, když ji vyhání. Mohla by mu přivést zákazníky…“

„A možná i dát zadarmo,“ dodal se smíchem jeho kolega. „No, co okouníš, mladej?“ rozkřikl se na Hermana Kunrátova, postávajícího s žejdlíkem piva opodál. „Taky bys chtěl od takové krásky zadarmo?“

„Tobě, ty ušatče,“ přidal se kolohnát, „nedá ani za peníze.“

Nejspíš to nemysleli špatně, asi to byl jen humor blízký jejich povoznickému duchu, Herman ale zesinal, že byl bělejší než vápnem nabílená zeď za ním.

„Vážení pánové,“ vložil se jim do debaty hrbatý Günter, který postával ve dvoře hostince spolu s Hermanem, „nechte mého přítele na pokoji.“

„A ty jsi kdo?“ dali se do smíchu vozkové. „Andělíček strážníček? Nějakej vošklivej a nepovedenej. Slyšíš, mladej, ten tvůj anděl vochránce nestojí ani za starej škrpál…“

„Dobrý Bože, dobrý Bože,“ mumlal si putykář, který toho byl celého svědkem. „Že jsem tady tu kurvu raději nenechal. Teď mi tu ta povoznická cháska napadne ty dva nešťastníky. Taky je ten pajdavec nemusel provokovat. Jako by, blázen, nevěděl, k čemu to povede…“

Günter ale opravdu nebyl blázen. Velmi dobře si všiml bratra Zdislava, rázujícího k nim směrem od radnice.

Aniž by věděl, co se ve dvoře hospody děje, vkročil Zdislav rovnou mezi podrážděné vozky a své společníky. „Güntere! Hermane!“ jal se okamžitě vyvolávat.

„Urozený pane,“ zareagoval jako první hostinský a hnal se mu v ústrety, „mohu posloužit džbánečkem piva?“

„Zrovna jsem jeden dopil,“ odrazil jej Zdislav.

Vozkové začali jako jeden muž couvat. Všichni moc dobře rozuměli koním a nádherného rytířského hřebce, jehož drželi Günter s Hermanem mezi sebou, nemohli přehlédnout.

„Poslyš, putykáři,“ obrátil se johanita na hostinského, „chodil k tobě hrobník?“

„Ne, ne, to ne,“ koktal hostinský. „Ale truhlář,“ vzpomněl si náhle, „bral mé nebožce ženě míru na rakev. Je to zrovinka rok…“

„Myslel jsem do šenku,“ upřesňoval svou otázku Zdislav.

„Bůh chraň,“ vydechl putykář. „Tohle je slušnej podnik, pane rytíři. Jestlis viděl tu nestydu, co vodsud šla, tak to byla čiročirá náhoda.“

„Nestydu?“ opakoval Zdislav zamyšleně. Opravdu viděl nějakou velmi vyzývavě oblečenou ženu, kráčející přes náměstí. Popravdě měl co dělat, aby od ní odtrhl zrak.

„Myslíš, hostinský,“ obracel se nyní na majitele Černého orla, „že bychom u tebe mohli nechat koně?“

„Ale jistě,“ lámal se v pase putykář. „Jak je ctěná libost. A kam pánové půjdou?“

„Po horších šencích,“ objasnil mu Zdislav.

„Bez urážky, pane Zdislave,“ drbal se v mastných vlasech Günter, „všichni vědí, že jsme přijeli s tebou. Nikdo s námi nebude chtít mluvit.“

„Pohrozte mu právem útrpným,“ mínil Zdík, „a bude.“

„To by s námi musel chodit dráb,“ pípl Herman.

„Dráb by to ještě zhoršil,“ vrtěl hlavou Günter.

„Zkuste to,“ vyzval svoje společníky Zdislav. „Tady máte,“ sáhl za opasek a vytáhl měšec s mincemi, „drobné na útratu.“

„S tím mě, pane,“ prorokoval Günter, „zabijou a okradou.“

„Mě,“ dodal truchlivě Herman, „jenom okradou. Za zabití jim stát nebudu.“

Svah, na němž Kostelec stál, končil jakýmsi ostřejším terénním zlomem. Ten byl v minulosti ještě obkopán a navýšen. Na něm se skvěl kostel svatého Jakuba, stavba, která dala celé obci jméno. Castellum, neboli kostelec, jinými slovy opevněný kostel. Pro obléhací stroje, jakými byly praky nebo katapulty, by tahle stavbička samozřejmě nepředstavovala žádný problém, ale pro hrstku lapků nebo zbloudilých žoldáků musela být nepřekousnutelným oříškem. Zdislav nepochyboval, že takhle už řadě kosteleckých občanů zachránila život.

Ostatně její obyvatelé byli bdělí i nyní. Když Zdislav zaklepal na bránu ve zdi, obepínající celý kostel, nedělo se chvíli nic. Pak se přiloudal šomtavý vrátný a pomalu odemkl. Jiný poddaný opatrného pátera Johana se mezitím vyhoupl na břevno nad bránou a odtud dával pozor, kdo se to vlastně pokouší proniknout do „kostelce.“

Možná, že drzý lapka, hrající si na poutníka, by si ho nevšiml, ale Zdislav jej odhalil velmi snadno. Na okamžik byl v pokušení „strážnému“ zamávat, ale pak si řekl, že tím by nešťastného nevolníka jenom poškodil v páně Johanových očích. A tak dělal, jako když jej nevidí, a pomalu se sunul za šouravým vrátným.

Obtloustlý farář zrovna zasedal k odpolední svačince. „Pojď dál, bratře johanito,“ zval Zdíka ke stolu. „Hej, Máří,“ rozkřikl se na svoji hospodyni, „ještě jeden talíř pro vzácného hosta!“

Máří, stejně tělnatá jako její chlebodárce, se jen vědoucně ušklíbla. „A taky pohár, co?“ utrousila na půl úst.

„Huš, babo,“ okřikl ji páter Johan, ale hospodyně nevypadala, že si z toho něco dělá. Vrhla na faráře pobavený pohled a odkolébala se pro požadované.

Páter Johan říhl, utřel si mastná ústa dlaní a začal: „Nahlédl jsem do zdejších análů a tento kraj je prokletý už od devadesátých let minulého století. V devadesátém pátém se přímo zde v Kostelci narodilo dvouhlavé tele…“

„Poslyš, otče,“ pokoušel se ho přerušit Zdislav, ale neuspěl.

„V devadesátém devátém,“ pokračoval rozkurážený farář, „polapili ve zdejších hvozdech divého muže. Byl celý zarostlý srstí, neobyčejně statný a mimořádně vybavený – vždyť víš kde…“

„Ach, ech,“ koktal Zdík. O lesních mužích samozřejmě leccos slyšel, ale nějak ho nenapadlo, že by některý z nich mohl mít něco společného s vraždou kosteleckého hrobníka.

„Sedlečtí cisterciáci,“ mrmlal Johan, „pak sice tvrdili, že ten zadržený lesní muž se mimořádně podobá jednomu z jejich spolubratří, který zešílel z přísné řádové disciplíny, poranil svého představeného a utekl do lesů…“

„Kde pak obrostl srstí, jakož i lecčím dalším?“ navrhoval Zdislav.

Johan ale neměl pro jeho vtipy pochopení. „Pak je tu samozřejmě to neblahé templářské působení v Uhříněvsi…“

„Ano, ano,“ nenechal se tentokrát umlčet Zdislav. „O tom všem vím. O kom nic nevím, to je hrobník.“

„Hrobník?“ zarazil se Johan. „Je mrtvý. Zavražděný zákeřnou pletichou…“

„Já vím, ukroutili mu hlavu.“

„Dobrý Bože,“ vykvikl páter. „To jsem nevěděl. Myslel jsem, že měl rozpolcenou lebku.“

„Rychtář mi říkal…“ začal Zdislav, ale pak se zarazil. Co když se rychtář mýlí?, táhlo mu hlavou. Vypadá sice jako chytrý člověk a schopný služebník obce, zatímco páter Johan působí spíš legračně, ale kdoví. „Kdo hrobníka omýval a připravoval k pohřbu?“ zeptal se proto opatrně.

„Nikdo.“ Páter Johan spráskl ruce. „Pane rytíři, on nebyl ve stavu… Chci říci, že jeho tělesné ostatky byly natolik poznamenané rozkladem… Zakopal ho ras, který ho vykopal.“

„Na tom samém místě?“

„Kdepak!“ zděsil se farář. „Hrobník sice zemřel bez rozhřešení, ale předtím to byl řádný křesťan – chodil na mše i ke zpovědi, zasloužil si pohřeb do posvěcené půdy.“

„Můžeš mi o něm něco říci?“

„O pohřbu?“ nechápal páter Johan.

„O hrobníkovi,“ vysvětloval Zdík trpělivě. „Jaký to byl člověk?“

„Inu, jaký?“ přemýšlel páter. „Jak už jsem říkal, dobrý křesťan. Taky svoje řemeslo vykonával spolehlivě. I když jinak,“ napadlo Johana, „to byl divný pavouk. Ale co také,“ dodal, „čekat od hrobníka?“

Kostelníka zastihl Zdislav přímo v chrámu svatého Jakuba. Klečel na podlaze a seškraboval z ní zbytky vosku. „Roztavím je a udělám z nich nové svíce,“ vysvětloval ochotně.

„Chvályhodná šetrnost,“ pochválil ho Zdislav.

Kostelník se celý rozzářil.

„Ty jsi vlastně správce celého castella,“ pokračoval Zdík.

„No, když se to vezme kolem a kolem,“ mumlal kostelník, „tak ano.“

„Jak dlouho už tady jsi?“

„Čtrnáct let, urozený pane, čtrnáct let. A předtím byl kostelníkem… správcem můj táta.“

„To jsi tu jistě déle než páter Johan?“

„No, jistě,“ přikyvoval kostelník. „Páter Johan je tu teprve dva roky. Nic proti němu, je to zbožný a učený člověk, ale…“

„Ale?“ nadhodil Zdík.

Kostelník se ošíval, a tak si johanita odpověděl sám. „Castellum by potřebovalo někoho ráznějšího.“

„Tak, urozený pane,“ přikývl kostelník. „Když na nás minulý rok udeřili lidé zemana Litoše Tuchorazského, schoulil se páter Johan tady před oltářem a jenom mumlal modlitby. Nebýt rychtáře, kdoví jak by to dopadlo.“

„Rychtář zorganizoval obranu?“

„Sehnal všechny do jednoho za zdi castella a odtud poručil házet na útočníky kameny a lít vařící vodu. To bys měl vidět, jak upalovali,“ smál se kostelník.

„Obec ale poplenili?“ dotazoval se Zdík.

„To víš, že ano,“ povzdechl si zhluboka kostelník. „Všechny lepší domy vyrabovali. Nu,“ dodával stoicky, „tak už to na světě chodí.“

„Ale nemělo by,“ durdil se Zdík.

Pak se posadil na kamennou lavičku, natáhl si dlouhé nohy a vyzval kostelníka, ať si sedne vedle něj.

„Poslyš,“ začal polehoučku, „byl jsi to ty, kdo našel hrobníka…“

„Kéž bych ho byl nenašel,“ zaúpěl kostelník. „Do nejdelší smrti už nechci nic takového zažít.“

„Jaký byl za života?“ chtěl vědět Zdislav.

„Jaký by měl být?“ pokrčil rameny kostelník. „Byl to hrobník…“

„I hrobníci,“ nenechal ho domluvit Zdík, kterému ta tisíckrát opakovaná věta už začínala lézt na nervy, „snad vedou nějaký život. Mají rodiny…“

„Beneš žádnou rodinu neměl,“ zafuněl kostelník.

Beneš? To bylo poprvé, co Zdislav slyšel hrobníkovo jméno. „Měl prý nějakou ženu?“ nadhodil.

„Umřela,“ zamručel kostelník.

„Děti?“

„O žádných nevím.“

„Přátele?“

„Co já vím?“ krčil rameny kostelník. „Jsem – jak jsi správně řekl – správce celého castella. Mám práci od rána do večera. Ani do hospody nechodím…“

„Hrobník chodil?“

„Pokud, tak ne tady v Kostelci. On,“ rozpovídal se konečně kostelník, „se dost toulal.“

„Jak toulal?“

„Potuloval se krajem. Zmizel na den, na dva… Nic za tím nebylo,“ dodával rychle, „vždycky se zas vrátil.“

„Víš, kam chodil?“ naléhal na něj Zdislav, ale kostelník už zase krčil rameny.

„Myslel jsem,“ prohlásil posléze, „že sbírá nějaký byliny. Víš, na mazání a tak. Lidi si pro takový věci k hrobníkům často choděj.“

„Proč k hrobníkům?“ nechápal Zdík.

„Tak,“ mávl rukou v jakémsi mnohoznačném gestu kostelník, „hrobníci, kati… takoví lidi toho vědí o smrti mnohem víc než my obyčejný smrtelníci. Možná i to, jak se jí vyhnout…“

„Nu, jestli se váš hrobník chtěl vyhnout smrti,“ mumlal Zdík, „tak se mu to tak docela nepodařilo.“

Günter nebyl v obcházení kosteleckých lokálů pranic úspěšný. Z žádného ho sice nevyhodili, ale všude narážel na zeď zarytého ticha. Na přímý dotaz se maximálně dozvěděl, že hrobník byl prostě hrobník. „Kopal hroby, jasný?“ naklonil se ke kulhavému pacholkovi jakýsi obhroublý chasník a dýchal mu do tváře pivní výpary.

„Možná bys tu práci teď mohl vzít ty, pajdavče!“ vykřikl někdo další.

„Hodil by ses na ni líp než na harcování na pěkným koni za zády pana rytíře,“ dodal hrubián.

„Ticho, chlapi!“ okřikl je hostinský. „Svůj žejdlík sis vypil,“ obrátil se na Güntera, „jestli nechceš další, tak abys šel.“

K Hermanovi hosté kosteleckých hospod takhle nepřátelští nebyli. Nalévali mu ochotně, korbel střídal korbel, až se mládenci brzy pletl jazyk a těžkly mu nohy.

„Hrobník byl hrobník. Nechme ho spát v Pánu,“ oslovila chlapce znenadání nějaká žena. „Stejně to byl plesnivej starej pařez, ale ty jsi mládenec jako panna. Platí tě ten tvůj rytíř dobře?“

„Pan Zdislav mě neplatí,“ koktal Herman. „Já… já nepotřebuju platit. Jsem kutnohorskej měšťan… a taky přítel Její Milosti královny Rejčky,“ plácal, protože měl pocit, že mu to sjednává respekt. Co respekt? Přímo obdiv. Ta žena na něm teď visela očima. Měla je trochu zarudlé, obklopené sítí vrásek a orámované černými kruhy. Vlastně byla celá docela sešlá a unavená, ale pozornost, kterou Hermanovi věnovala, byla k nezaplacení.

Byl by se před ní naparoval dál, kdyby do lokálu nevkulhal Günter a nezačal ho pakovat k odchodu. „Pan Zdislav už nás shání.“

„Ale já ještě,“ protestoval Herman, „nepo… nedo…. nedopil jsem.“

„Dopiješ si to příště,“ ujišťoval jej Günter.

„Příště,“ opakoval Herman. „Slyšíš, paní,“ křičel na vyžilou ženu, „dopijeme si to příště!“

„Ty tedy vypadáš,“ přivítal chlapce rytíř. „Zjistils aspoň něco?“

„Byl to pařez,“ huhlal Herman. „Starej, plesnivej pařez…“

„Dobrý Bože,“ zalomil rukama Zdislav.

Zdík zanechal opilého Hermana v hospodě U Černého orla. Zaplatil mu pokoj a požádal Güntera, ať nad ním bdí. „Já ti to, pane,“ neodpustil si poslední slovo hrbatý sluha, „říkal.“

„Kdybyste si počínali jen trochu nenápadně,“ mrmlal Zdislav, „nic zlého by se nestalo.“

Günter prozíravě mlčel. Bylo mu jasné, že člověka, který celý život chodí chráněn jednak řádovým pláštěm, jednak šlechtickým erbem, o běhu obyčejného světa jen tak nepřesvědčí.

„Mám ještě nějakou pochůzku,“ zahučel Zdislav. Kam jde, neprozradil. I když byl Günter na celém širém světě asi jediný člověk, jemuž bezvýhradně důvěřoval, s cílem téhle cesty se nechtěl svěřit ani jemu. Zdislav totiž mířil do rasovny.

Ras, podobně jako kat, měl status osoby snížené. V kostele seděl ve zvláštní lavici, chtěl-li si zajít do hospody, musel se předem objednat. Stál-li před soudem, jednali s ním podobně jako s židem nebo jiným jinověrcem. Přesto byla rasovina vzkvétající řemeslo. Do každé obce se občas zatoulalo nějaké zvíře, jež bylo třeba odchytit. Jindy jiné zvíře uhynulo a ras musel odstranit jeho mršinu. Všude měli nějaké nečistoty, příliš odporné pro obyčejného smrtelníka, kterých se chtěli zbavit. Byla místa, kde rasové čistili žumpy a kanály, a naopak jiná, kde byl ras váženým obchodníkem, dodávajícím celému širokému okolí psy nejrůznějších ras a určení.

Ten kostelecký dělal zřejmě obojí. Jeho chaloupka páchla už na dálku rozkladem a stokou. Zároveň to kolem ní ale štěkalo a ňafalo, vrčelo a vylo, až se Zdík začal obávat o ušlechtilé nohy svého rytířského oře. Naštěstí jejich mohutná kopyta budila v rasových psech zasloužený respekt. Ras sám seděl na zápraží nevábného domku a spravoval velký pytel z hrubé látky.

„Chceš koupit psa, pane?“ zahlaholil, ledva si Zdíka všiml. „Mám tu zástupce všech ras. Honiče, stejně jako barváře, psy na kachny i na vysokou… Taky hlídače, ovčáky… Mám i psa, který dokáže vyhrabat poklad. Stačí, žere-li po tři úplňky syrová játra, macerovaná ve víně a sypaná perníkem…“

„Snad aby sis ty svoje macerované psy odvolal,“ navrhl Zdislav.

„Psy jsem nikdy nevařil,“ zaklínal se ras. „Leda když některý z nich sejde přirozenou smrtí od Pána, vyškvařím z něj sádlo. Mimochodem, pane, kdybys chtěl, dávám ho levně…“

„Fuj!“ uplivl si Zdík. „Jsem bratr Zdislav, johanita. Pátrám po příčině skonu vašeho hrobníka.“

„Beneše,“ poznamenal ras.

„Tys ho znal jménem?“ zaradoval se rytíř. „Pověz mi o něm něco.“

„Byl to dobrý chlap,“ mínil pohodný. „Vyráběl skvělé masti – z heřmánku, jitrocele a kostivalu. Bral si na ně ode mě sádlo…“

„Byl bylinář?“ zajímalo Zdíka.

„To se ví,“ přikývl ras. „Taky si ode mě vzal psa. Vodil ho s sebou, když se toulal krajem.“

„Proč?“

„Tak,“ pokrčil rameny ras, „aby nechodil sám. Anebo,“ dovozoval, „protože měl strach a Chlupáč ho měl hlídat.“

„Chlupáč?“

„Tak mu říkal.“

„Kde je teď?“ chtěl vědět Zdislav.

„Je to měsíc, možná dva, co se Benešovi někam zaběhl.“

Takže svého pána nakonec neochránil, dumal Zdislav. „Mimochodem,“ napadlo ho znenadání, „jak byl vlastně Beneš zabitý?“

„Ech,“ zaváhal pohodný, „to těžko říct, pane.“

„Jak těžko?“ naléhal Zdislav. „Měl prý rozpolcenou lebku a hlavu překroucenou o půl kruhu…“

„To jo, hlavu vyvrácenou měl. Jenomže,“ pohodný se podrbal ve špinavých vousech, „když je tělo tak špatně pohřbeno, navíc v takovém horku…“

„Co to znamená?“ chtěl vědět Zdislav.

„Znám to od zvířat,“ mumlal antoušek, „svaly někdy povolí. Hlava se oddělí sama od sebe.“

„A ta díra v lebce?“

„Mohl se bacit sám, když upad, ale…“

„Ale?“

„Myslím, že ho někdo natáhl zezadu. A pořádnou sukovicí.“

I když bylo léto a světlo trvalo dlouho do večera, vraceli se Zdík s Günterem a Hermanem za soumraku. Chlapec se v sedle komíhal tam a zpět a Zdislav si co chvíli říkal, zda by ho neměli přivázat.

„Však on to zvládne, pane,“ ujišťoval rytíře Günter.

„Co že se tak strašně opil?“ vrtěl hlavou Zdislav.

„Je mladý,“ měl po ruce snadné vysvětlení pacholek.

„Ty jsi taky mladý…“

„Není mi třináct, ale třiadvacet, pane.“

„To jste po těch hospodách vůbec nic nezjistili?“ mrmlal Zdislav.

„Lidé s námi nechtěli mluvit,“ pokrčil rameny Günter. „Ty jsi na něco přišel, pane?“ zeptal se vzápětí.

„Na jméno,“ zahučel johanita. „A že byl vdovec. A rád se toulal. Dělal prý masti…“

„Masti?“ ožil pacholek. „Jaké masti?“

„Kostivalové. Asi proti bolavým kloubům…“

„Mám známou,“ jal se živě líčit Günter, „starou Filoménu z Pitkovic. O mastech ví vše, třeba by nám mohla pomoci.“

„A jak, prosím tě?“ vrtěl hlavou rytíř.

„Třeba se s hrobníkem znala.“

„To sotva. Z Pitkovic je to do Kostelce kus cesty. Proč by se tam nějaká bába trmácela?“

„Ona ne,“ vysvětloval Günter, „ale on se prý toulal.“

„Güntere,“ rozzářil se Zdislav, „ty jsi ale hlavička.“

Hostirhilda si oblékla svoje nejjednodušší šaty, vlasy svázala do copu a přikryla loktuší, kterou si vypůjčila od služebné. „Vypadám dostatečně obyčejně?“ zeptala se komorné.

„Jistě, paní,“ odvětila komorná tak, jak odpovídala prakticky na všechny Hostirhildiny dotazy. „Ten muž,“ pokračovala, „tě bude čekat u Poříčské brány.“

„Mě?“ zděsila se Hostirhilda. „Přece nepůjdu sama.“

„Doprovodí tě Jiří.“

„Kdo je Jiří?“

„Štolba.“

„Mám jít ven jen se štolbou?“ nechtěla věřit svým uším Hostirhilda, ale pak se opanovala. Sevřela křížek, který měla na krku, a odvážně vykročila.

Cesta pražskými uličkami ve společnosti štolby Jiřího nebyla tak strašná. To opravdu děsivé nastalo poté. U brány na ně čekal odporný chlap, špinavý hubeňour s uhýbavým pohledem a páchnoucím dechem. „Tudy, urozená paní,“ vyzýval Hostirhildu.

Jak ví, že jsem urozená?, lekla se Hostirhilda. A znovu v duchu kontrolovala svůj převlek. Zdál se jí ale bez chyby. Vždyť i ten křížek, který si s sebou vzala, je jen kostěný, žádné zlato nebo stříbro.

Ohava vedl Hostirhildu se štolbou jakousi dírou ve hradbách ven za město. Hostirhildu dosud nenapadlo, že jsou pražské hradby děravé, a už vůbec netušila, že za nimi narazí na něco takového, jako bylo to, co ji čekalo.

„Matka Dora tě očekává, urozená paní,“ mumlal hubeňour a ukazoval Hostirhildě kamsi do houští.

„Tady je nějaký dům?“ ptala se šokovaná Hostirhilda, která čekala nějaký kvelb, přízemní síň, v nejhorším případě sklepení.

Ohava ji ale do ničeho podobného nevedl. Protlačil se houštím a zalezl do jakési odporné, do hliněného svahu zakopané díry. Hostirhilda se musela hodně přemáhat, aby byla schopná ho následovat. Po několika krocích, které ušla v hlubokém předklonu, vstoupila do jakéhosi doupěte, do díry vyhrabané v zemi, jejíž strop byl proti sesutí podepřen několika zpola shnilými břevny.

Pod jeho klenbou se motala matka Dorota, ohyzdná, neštovičnými boláky pokrytá babizna. Pohybovala se kolem ohniště, jehož kouř plnil díru dusivým dýmem. „Duchové temnot,“ vyvolávala nakřáplým hlasem, „pomozte mi! Duchové země,“ pokračovala ještě chraptivěji, „neoslyšte mě! Duchové zítřka…“

Hostirhilda se otřásla. Dusila se, bylo jí na zvracení. Křečovitě tápala po kostěném křížku, jenž měla zavěšen na krku. Pater noster… odříkávala v duchu. A ty se nezlob, paní, oslovila svou nepřítomnou chlebodárkyni, ale s touhle službou po dnešku končím.

Setmělo se, právě když Zdislav se svými společníky přijížděl k poddanskému městečku Říčanům. Věže stejnojmenného hradu se zvedaly za ním a Zdíka napadlo, že by mohl požádat Nevlase o nocleh. Do Uhříněvsi už to sice nebylo daleko, ale za tmy a s podnapilým Hermanem se tam Zdíkovi harcovat nechtělo. Navíc by si rád popovídal s hromotluckým rytířem.

„Poskytovat přístřeší ušlým poutníkům,“ mručel obr, když mu Zdislava ohlásili, „patří k sedmi křesťanským ctnostem. Tak ať jde dál…“

O chvíli později už Zdislav, opravdu dosti utrmácený, vcházel do rytířského sálu.

„Jestli mi jdeš nabídnout odvetu,“ vítal ho Nevlas, „říkám, že je na to dost pozdě.“

„Chraňbůh, ještě odvetu!“ spráskl ruce Zdík.

„Vypadáš unaveně,“ konstatoval Nevlas. „Mimochodem,“ zajímal se posléze, „kde máš panoše?“

„Ustlal si společně s Günterem na seně u koní,“ vysvětloval Zdislav. „Ožral se totiž jako prase.“

„To se stává,“ smál se Říčanský. „Obzvlášť v takovém horku, jaké bylo dneska.“

„Nepohrdneš trochou pečené zvěřiny?“ ptal se Zdislava a zval jej ke stolu.

Zdislav nepohrdal ze zásady nikdy a ničím. Léta byla zlá. Země zmítaná spory mezi šlechtou a králem. Spíže a sýpky padaly každou chvíli za oběť rabujícím bandám. Do toho se přidal mor a neúroda. Odmítnout jakékoliv jídlo bylo stejně nevhodné, jako nepostarat se o poutníky.

„Pánbůh ti to zaplať,“ huhlal s ústy plnými lahodné pečínky. „Kanec?“

„Starý kňour,“ přikyvoval Nevlas. „Škodil sedlákům v polích. Sundal jsem ho, je to čtrnáct dnů. Zpočátku bylo jeho maso tuhé jako podešev, ale můj kuchař je učiněný kouzelník. Naložil jej do láku z jalovčinek a…“

Nevlas pokračoval v líčení zázračných schopností svého kuchaře, ale Zdíkovi jeho zmínka o láku připomněla macerované psy kosteleckého rasa a maso už mu zdaleka tolik nechutnalo. Raději proto sáhl po poháru s vínem. Nevlas, ač sám nemajetný, patřil k bohatému rodu, a tak i víno, které se pilo v jeho domě, bylo vynikající. Žádný zkvašený mošt, který by Zdíkovi zřejmě nabídli jinde, ale opravdové víno z révy, silné a chutné, dovezené nejspíš až od Rýna.

„Kde ses toulal tak dlouho do večera?“ změnil mezitím téma hovoru Nevlas.

„Byl jsem v Kostelci,“ jal se vysvětlovat Zdislav.

„A?“ chtěl vědět Říčanský.

„Poptával jsem se na hrobníka. A zdá se, že nebyl ani ožrala, ani falešný hráč.“

„A proč by měl být?“ divil se Nevlas.

„Ty sám jsi říkal…“

„To že jsem říkal?“ začal zvyšovat hlas Nevlas.

Zdík se s ním nechtěl hádat. Proto se raději zeptal: „Znáš Litoše Tuchorazského?“

„Jistě že ho znám,“ rozpovídal se Nevlas, „je to bratranec kouřimského kaplana…“

Zdíkovi byly rodinné vazby Litoše Tuchorazského lhostejné, zato ho zajímalo, co má dotyčný pán proti kosteleckým obyvatelům.

„Ach tak,“ dal se do smíchu Nevlas, „to je zapeklitá historie. Snad abychom si na ni nechali přinést ještě jeden džbánek vína.“

Zdík nebyl proti, a tak už za chvíli vstupoval do síně sloužící s objemným keramickým džbánem.

Nevlas zatočil pohárem, přičichl k vínu a pak se s chutí zhluboka napil.

„Rýnské?“ zeptal se Zdislav, ochotně napodobující svého hostitele.

„Pan bratranec ho má plné sklepy,“ ušklíbl se Nevlas. „Naštěstí,“ pokračoval zlomyslně, „trpí ujímáním, bolestmi žaludku a co já vím čím ještě, takže ho nemůže moc pít…“

„Úradky Páně…“ mínil Zdislav.

„…jsou nevyzpytatelné,“ rozchechtal se Nevlas. „Ptal ses na Litoše,“ dodával, „je to dobrý rytíř. Má tři syny,“ líčil dále, „Bohuslava, Heralta a ještě jednoho… na jméno si teď nevzpomenu. Zpili se jednou v kostelecké hospodě U Černého orla…“

„Znám,“ ozval se Zdislav.

„Aby ne?“ usmíval se Nevlas. „Široko daleko vyhlášený podnik. Ti tři výtečníci tam vyrazili za zábavou. Bylo to v sobotu večer. Litošovi synové popíjeli celou noc, prý i na nějaká děvčata došlo. Nu, a když šli zbožní kostelečtí sousedé ráno na nedělní mši, prý po nich něco pokřikovali.“

„Ostudné,“ zamumlal Zdislav.

„No, jistě,“ zašklebil se Nevlas, „ty jsi mnich, musíš to říct. Ale představ si to doopravdy. Tři mládenečci, sotva jim oschlo mlíko na bradě, si vyrazí vyhodit z kopýtka a trochu to přeženou.“

„A dál?“ zajímalo Zdislava.

„Nic by nebylo,“ pokračoval Nevlas. „Ti tři by se z toho vyspali, bylo by jim trochu trapně, jejich otec by je doma, až by se to dozvěděl, zpráskal řemenem a ještě by věnoval chrámu tucet těch nejlepších svící. Jenže…“

„Ano?“

„To by,“ povzdechl si Říčanský, „musel být kosteleckým farářem páter Johan. Tohle bylo ještě za jeho předchůdce Markvarta…“

„Páter Markvart,“ dovozoval Zdík, „byl poněkud ráznější povahy?“

„Byl to šílenec,“ zafuněl Nevlas. „Jeho nejoblíbenější kázání bylo o apokalypse. Když se v devětadevadesátém zbláznil jeden sedlecký mnich a utekl do lesů, přesvědčil Markvart Kostelecké, že je to lesní muž, a poslal je ho honit. To,“ pokračoval říčanský purkrabí, „bylo ještě za vlády krále Václava Druhého, blahé paměti, tehdy nebyla žádná válka, žádné těžkosti. Lidem se žilo dobře, byli tlustí a unudění. Dnes by nějaký lesní muž nikoho nezajímal, ale tehdy na něj pořádali úplný hon. Nakonec ho uštvali a Markvart ho chtěl dát jako,“ Nevlas se nadechl a citoval, „bytost nepřirozenou a Bohu i lidem odpornou upálit. Sám Heidenreich Sedlecký, cisterciácký opat, za něj tehdy musel orodovat.“

Zdík si vzpomněl, kdy poprvé slyšel o divém lesním muži. Ano, bylo to při téhle příležitosti. Záležitost s uprchlým cisterciákem tehdy hýbala celým krajem a donesla se i k uším uhříněvských templářů.

„Jak to dopadlo s Litošovými syny?“ připomínal nenápadně Nevlasovi.

„Ech,“ povzdechl si Říčanský, „Markvart na ně dštil z kazatelny oheň a síru, až se pár kosteleckých sousedů sebralo a šlo si to s nimi vyřídit.“

„Ublížili jim?“ dotazoval se Zdík.

„To by si nedovolili,“ zavrtěl hlavou Nevlas, „ublížit šlechticům. Ale spílali jim a vyhnali je z hospody.“

„A Litoš na oplátku přepadl a vyplenil Kostelec?“ ujišťoval se Zdislav.

„Jistě že ne,“ zvolal rozhorleně Nevlas. „Nebo ne hned. Litoš není žádný lapka. Chtěl jen satisfakci. Ale Kostelečtí se tvářili, že se nic nestalo, tak…“

„Tak vytáhl s ozbrojenou družinou a byl by nejspíš i zabíjel, kdyby se Kostelečtí včas neschovali za zdi castella,“ poznamenal Zdík.

„Chtěl se dohodnout,“ hájil tuchorazského zemana Nevlas. „Dal jim dostatečně dlouhou dobu na to, aby ho odškodnili.“

„Jistě,“ přikývl Zdislav. „Pátera Markvarta mezitím stihli přeložit a na jeho místo přišel Johan.“

„Tak,“ přikývl Nevlas. „Až na to,“ pokračoval, „že Markvarta nepřeložili. Umřel.“

„Jak?“ zajímalo Zdislava.

„Neočekávaně, nešťastnou náhodou“ zahučel Nevlas. „Ale Litoš,“ dodával rychle, „s tím neměl nic společného. Markvart už byl člověk v letech, jedna noha mu příliš nesloužila, podle všeho se pod ním podlomila a on upadl tak nešťastně, že si prorazil lebku.“

Proražená lebka? V johanitovi hrklo. „Kde se to stalo?“ vyrazil. „Snad ne na hřbitově?“

„Jistě že ne,“ zavrtěl hlavou Říčanský. „Proč by coural po hřbitově? Upadl v castellu na schodech. Byl hubený jako tyčka, ale vysoký, prorazil zábradlí a spadl do přízemí, dobrých sedm stop…“

„Bez urážky, paní,“ začala Hostirhilda rozčileně, „ale víš, co si myslím?“

„Ne, nevím,“ zarazila ji její velitelka. „A nechci to vědět…“

Ale Hostirhilda nebyla k zastavení. „Je to jen ubohé bláznovství,“ chrlila ze sebe rozvášněně. „Nic než šalba a klam. Ta ženská… ta babice,“ vyrážela znechuceně, „matka Dorota… je jen podvodnice. Nevládne žádnými čarodějnými schopnostmi. Ten lektvar, který jsem ti přinesla, je jen bůhví jaký dryják, stejně dobrý na průjem jako k rychlému zbohatnutí…“

„Zmlkni!“

Hostirhilda se zarazila. Nebyla zvyklá, aby s ní její paní jednala takovýmhle způsobem.

„Jestli jsem se tě dotkla…“ začala rychle omluvným tónem, ale dáma, s níž mluvila, ji neposlouchala. „Zapomeň, žes u té Dory vůbec byla,“ vyzvala Hostirhildu.

„Ano, paní, ale…“

„Jaké ale zas?“

„Paní,“ zaprosila Hostirhilda, „nepij tu věc. Vždyť to nějak ututláme. Já si děcko ráda vezmu, nebo kdokoliv jiný. Budeme se tvářit, jako že je naše…“

„Hlupačko,“ rozesmála se Hostirhildina velitelka, „ty ubohá, dobrá hlupačko. Kdyby tak šlo o dítě…“

Hostirhilda se odporoučela a královna Alžběta Rejčka osaměla. Světlovlasá, bledolící, štíhlá a krásná, jako by ani nebyla člověkem, nýbrž rovnou andělem, seděla u okna svého pražského příbytku. Za jeho skleněnými, do olova zalitými, tabulkami umřel další prázdný den.

Ne, takhle si Alžběta své žití nepředstavovala. Dlouho se rvala se životem, vyvzdorovala si štěstí a byla rozhodnutá si ho obhájit. Dva manžely pochovala, jedinou dceru, kterou ji nebesa obdařila, vyvdala. Vypadalo to, že by měla zůstat sama. Ale to rozhodně neměla v úmyslu.

Škoda, říkala si v duchu, že je ta Hostirhilda tak ustrašená. Nu, co se dá dělat?, přemýšlela. Budu muset použít někoho jiného. Ale koho…?

Hluk ze dvora domu ji vytrhl z myšlenek. Frkání unavených koní se mísilo s lidskými hlasy. Jako by někdo přijížděl odněkud z daleka, napadlo Rejčku. Ale koho by takhle pozdě pustili za pražské hradby?

Jindřich!, blesklo Rejčce hlavou. Ale ne, opravila se vzápětí, to není možné. Pán z Lipé je bůhví kde. Vlastně ne „bůhví kde.“ Je se svou rodinou, s dětmi, s manželkou… Odjel za nimi hned po nevydařených svatojánských jednáních.

„Myslela jsem, že bys mě mohl doprovodit na Hradec,“ nadhodila tehdy Rejčka.

„Teď opravdu nemohu,“ vymlouval se Jindřich. „Buď jeď sama, nebo tu na mě pár dnů počkej. Mám ještě nějaké jednání, ale ledva ho vyřídím…“

Jednání? Pravda byla taková, že Jindřichova nejmladší dcera slavila narozeniny, rodiče jí našli ženicha a teď slaví zasnoubení. Z pár dnů se stalo pár týdnů a Rejčka si hořce vyčítala, že dosud trčí v Praze, dávno měla odjet do Hradce.

Na schodech zařinčely ostruhy, někdo se rázným krokem ubíral do patra k jejím komnatám. Vzápětí nato už se dveře rozlétly dokořán. Takhle ke královně, byť ovdovělé, nikdo nevstupuje. Nikdo, s jedinou výjimkou.

Muž, který překročil práh, byl vysoký a urostlý, v bledé, vráskami rozryté tváři mu svítily tmavé oči, vlasy a vousy byly prokvetlé stříbrem. „Alžběto,“ řekl a v úsměvu se mu zableskly bílé zuby.

„Jindřichu!“

„Co žes ještě neodjela do Hradce?“ zeptal se Jindřich z Lipé své milenky. Rozvaloval se v široké posteli a upíjel víno.

Před chvílí se s Rejčkou v oné posteli vášnivě miloval, pokryl její bělostné tělo polibky, užíval si Alžbětiných dokonalých tvarů, poslouchal vzdechy, laskal a objímal. Dávno už nebyl žádný mladík, děti měl dospělé a pomalu se mohl začít těšit na vnoučata, přesto si v náručí ovdovělé královny připadal jako mladý hřebec. Připadal a také se tak choval. Teď ho zmáhala slastná únava, ale spát nechtěl. Opět upil vína a znovu se obrátil na Alžbětu. „Proč jsi neodjela?“

Rejčka neodpovídala. Vstala, aby otevřela okno. Snad doufala, že s blížícím se svítáním pronikne do komnaty trochu čerstvého vzduchu, ale zápach pražských měst byl příliš silný.

„Alžběto?“

„Ještě trochu vína, Jindřichu?“

„Proč zůstáváš v Praze?“ opakoval potřetí svůj dotaz pán z Lipé. Byl zvyklý dostávat na své otázky odpovědi. To Alžběta Rejčka věděla velmi dobře.

„Tak,“ pokrčila půvabnými rameny. Co mu měla říci? Že kdyby odjela do Hradce, tak se ho dnes nedočká? Že tu na něj celou dobu čeká? Že doufala, že on pojede s ní?

„Jsi nádherná,“ zapředl pán z Lipé.

Věděla, že je nádherná. Zápach sice předjitřní hodina nerozehnala, ale přinesla aspoň ochlazení. A chlad dělal s Rejččinými ňadry své.

Jenže, říkala si krásná dáma v duchu nešťastně, co je mi to platné? Jenom kvůli mým prsům, jakkoliv nádherným, bys do Prahy nejel. Jednání s královnou Eliškou skončilo fiaskem, poslové sice pokračovali za králem Janem do Lucemburku, jak tam pochodí a zda vůbec, bylo zatím ve hvězdách. Vilém Zajíc, ještě před pár týdny svolný k dohodě, už byl zase zarytým stoupencem své milované královny.

A bohužel nejen on. Většina českého panstva sice stála za Lipským, ale pořád zbývalo dost těch, kteří se váhali postavit proti své královně. V neposlední řadě nejmocnější jihočeský velmož – pan Petr z Rožmberka. Radil sice, kudy chodil, ke smíru a neustále opakoval, že nesváry mezi českými pány jsou zbytečné. Kdoví kam by se ale postavil v případě ještě vyhrocenějšího konfliktu. Koneckonců už rok byl ženat s Eliščinou „příbuznou“, královnou Violou Těšínskou, vdovou po zavražděném posledním Přemyslovci Václavovi Třetím.

Eliška ji před rokem vytáhla z kláštera, kam se mladá vdova po manželově smrti uchýlila, a šikovně ji strčila pánovi z Rožmberka do lože i ke stolu. Když chtěla, uměla i Přemyslovna zdatně pletichařit. A tohle byl hezký způsob, jak si zavázat předního velmože. Vždyť kvůli Viole Těšínské odmítl ruku Jindřichovy dcery.

Alžběta to všechno chápala, bylo jí jasné, že Jindřich z Lipé musí intrikovat, vracet Přemyslovně její údery, jenomže…

Ono „jenomže“ trápilo Alžbětu Rejčku v posledních měsících jako svědící vyrážka. Od chvíle, kdy se letos na jaře potkala s Mandalénou ze Bzové, vdovou po důlním podnikateli Kunrátovi, nově provdanou do vladyckého stavu, mladou a krásnou ženou, která ochotně obětovala syna z prvního manželství, aby unikla chmurnému vdovskému údělu, tušila Rejčka, že je na jejím postavení něco špatně. Až do té doby byla Alžběta Rejčka přesvědčena, že ji vdovský úděl netíží. Neodešla přece do kláštera jako nešťastná Viola, nenosí šedý hábit a přísně utažený závoj, netráví většinu dne na modlitbách. Naopak, je krásná a šťastně zamilovaná… Šťastně? Do muže, který si ji nikdy nevezme.

„Alžběto,“ řekl jí, když s tím svého času začala, „proč s něčím takovým zbytečně provokovat? Před lety to udělal Falkenštejn a víš, jak dopadl?“

Jistě, to Alžběta věděla velmi dobře. Záviš z Falkenštejna zaplatil za svůj sňatek s ovdovělou královnou Kunhutou hlavou. Alžběta pochopitelně nechtěla, aby se něco podobného stalo Jindřichovi. Jenomže…

A opět tu bylo to začarované slovo. Závišova choť, Kunhuta Uherská, byla matkou panujícího krále. Ona, Alžběta Rejčka, nemá s panujícím králem pranic společného, je vdovou po jednom z jeho předchůdců. Viola je vdaná, dokonce za Rožmberka, který je příbuzným neblahého Záviše.

Rejčka moc dobře věděla, že potíž tkví v něčem úplně jiném. Jindřich, jakkoliv o tom moc nemluvil, byl stále ženat. Jeho žena Scholastika se sice už dávno stáhla z veřejného života, usadila se v Žitavě a věnovala se tam bylinářství a milosrdným skutkům, ale stále tady byla, živá a zdravá, urozená paní z Lipé, oprávněná vystupovat po boku svého chotě.

Kdykoliv se na ni Alžběta Jindřicha zeptala, nějak ji odbyl. Dávno už žijí se Scholastikou v josefském manželství, paní z Lipé nežárlí, prošla si zkouškou a zřekla se manželských radovánek… To všechno mohlo být možné, a přesto Rejčka nevěřila, že je Scholastice z Lipé vztah jejího chotě s ovdovělou královnou lhostejný.

Něco takového přece nemůže být žádné ženě lhostejné. Jí, Rejčce, tedy rozhodně nebylo jedno, že má její životní druh manželku!

Manželku, za níž se vypraví, jakmile má trochu volného času. Mohl ho trávit s ní. Slíbil jí, že s ní pojede do Hradce, a místo toho odjel za Scholastikou.

Proč jsi v Praze?, ptal se Jindřich z Lipé. Co měla odpovědět? „Stala se tu taková divná věc,“ plácla.

„Jaká?“ ožil Jindřich.

„Ne přímo tady,“ mlžila Rejčka, „v Kostelci nad Černými lesy.“

„Na půl cesty do Kutných Hor?“ projevil nečekané znalosti Jindřich. Vlastně nečekané? Léta byl správcem státní pokladny, cestu do Kutných Hor konal jistě tisíckrát. „Snad ne zase nějaká loupežnická tlupa?“ zajímal se nyní.

„Něco horšího,“ poznamenala Rejčka. „Čarodějnictví.“

„Cože… to?“ nechápal Jindřich, ale pak se dal do smíchu. „Snad se nějaká nešťastnice nechtěla zbavit outěžku? Nebo si neúspěšný důlní podnikatel pořídil zaručený amulet na objevení stříbrné žíly, a ono to nefungovalo?“

„Vražda,“ dala se do vysvětlování královna. „Ale podivná. Kdosi zavraždil služebníka obce a jeho tělo pohodil do znesvěceného hrobu. Před pár dny tu byl Chotek z Říčan a obšírně mi o tom vyprávěl. Tváří se, jako by tu záležitost vyšetřoval.“

„Jistě,“ přikývl Jindřich, „to je našemu nejvyššímu sudímu podobné – tvářit se jako… Ale stejně,“ pán z Lipé zavrtěl hlavu a smích se z jeho hlasu vytratil, „vražda, znesvěcení hrobu? To zní opravdu divně. Nevymýšlí si pan Chotek nakonec trochu?“ napadlo ho znenadání. „Možná se chce jenom dělat zajímavý…“

„To můžeme snadno zjistit,“ navrhla Rejčka.

„Chceš se snad vypravit do Kostelce?“ divil se Jindřich.

„Proč?“ pousmála se královna. „Mám tam svého chráněnce…“ Pak vyprávěla Jindřichovi o Hermanovi a Zdíkovi, o tom, jak Chotek pověřil zbožného rytíře vyšetřením celé záležitosti.

„To je ten Zdislav, johanita, který se na jaře vypořádal s černolesní bandou?“ ujišťoval se Jindřich. V první chvíli jej překvapilo, že Chotek nepovolal na pomoc inkvizici, pak si ale protřelý pán z Lipé řekl totéž, co před časem nejvyšší sudí – který soudný člověk se chce zaplétat s inkvizitory? Chotek se zachoval, jak se dalo čekat – lišácky. Svěřil vyšetřování církevní osobě, ať posoudí, zda se vůbec o čarodějnictví jedná.

„Ten johanita,“ dumal teď pán z Lipé, „je podle všeho schopný člověk. Na druhou stranu,“ přemýšlel a popotahoval se za prošedivělé vousy, „není on náhodou bývalý templář?“

„Náhodou ano,“ utrousila královna.

„Tak to je povedené,“ dal se znovu do smíchu Jindřich. „Svěřit pronásledování čarodějníků templáři! To může opravdu jen Chotek.“

Filoména právě slévala sirup z devatera kvítí do hliněných lahvic, když před jejím domem zaklapala koňská kopyta. Na tom by ještě nebylo nic divného, zvláštní bylo, že se kůň zastavil. Filoménu napadal pouze jediný člověk, který by za ní mohl přijíždět na koni. Opatrně odložila džbán a vykoukla z okna.

Kulhavý Günter právě uvazoval koně k plotu, o chvilku později už vkročil do stavení. „Pozdrav pánbůh, mutter,“ pozdravil starou bylinářku. A pak s pohledem upřeným na objemný džbán a řadu lahviček dodal: „Jen si s pánembohem dodělej dílo, nepřijel jsem tě od něj rušit.“

„Jsi samý pánbůh, kluku.Ta služba u johanity ti nějak leze na mozek,“ dobírala si pacholka Filoména. Seznámila se s Günterem na jaře a od té doby byli cosi jako přátelé. Možná je spojovala jejich podivná mluva. Oba pocházeli ze Šumavy a pletli do řeči víc německých slovíček, než bylo běžné. A možná to bylo i tím, že byli oba svým způsobem sami. Bylinářce všichni blízcí zemřeli, Güntera se jeho vlastní rodina vzdala – věnovali ho johanitům, aby se zbavili hladového krku, který nezastane tolik práce jako ostatní.

„Chceš ochutnat?“ zeptala se Filoména a ukázala na džbán se sirupem.

Günter by sladce vonící dobrotu ochutnal moc rád. Věděl ale, že si bába prodejem těchto specialit přivydělává ke svému nuznému živobytí, a tak rázně zavrtěl hlavou. „Kdepak, mutter, jsem snad marod, abych do sebe lil bůhvíjaké dryjáky.“

„Jak chceš,“ pokrčila rameny bylinářka. „Nic jiného ti nenabídnu.“

„Nepřijel jsem se sem napájet. To jsem mohl zůstat v Uhříněvsi.“

„Koukám, že si tě johanita vykrmuje,“ přikyvovala bába. Když se s Günterem seznámila, byl vychrtlý na kost. Za pár měsíců ve službě u bratra Zdislava se docela hezky spravil.

„Je to dobrý člověk,“ nešetřil chválou svého pána Günter.

„Tak co potřebuje,“ zeptala se věcně bába, „že tě za mnou poslal?“

„Proč myslíš, že mě poslal?“ koktal pacholek.

„Nebo jsi snad přijel sám od sebe potěšit starou bábu?“ ptala se nedůvěřivě bylinářka.

„Ne, to ne,“ doznával kajícně mrzák. „Chtěl jsem se tě jen na něco zeptat…“

„Tak do toho, Güntere.“

Palisáda byla vztyčena, všechno vepřové snědeno do posledního kousku. Nevolník Klubko, který byl jakýmsi nejmenovaným, leč respektovaným zástupcem uhříněvských poddaných, postával před Zdislavem.

„Dobrá práce,“ ocenil snažení svých lidí Zdík. „Ještě musíme opravit střechy,“ rozvíjel další plány.

„Až po žních,“ zamumlal Klubko.

„Samozřejmě,“ dal mu za pravdu Zdislav. Sám pocházel ze statku, věděl, které práce mají přednost.

Klubko se odporoučel a rytíř zůstal sám. Hermana poslal, aby se učil číst a psát se starým Matějem, zběhlým ostrovským mnichem a někdejším vrchnostenským písařem, který v Uhříněvsi dožíval svůj přepestrý život. Ti dva seděli nad břidlicovou tabulkou už od jara, ale zatím to k ničemu kloudnému nevedlo.

Takhle opít se, hudral Zdislav v duchu na Hermanovu adresu, to ti jde podstatně lépe než učení. Kdybys při tom aspoň něco zjistil, pokračoval v pomyslném spílání.

Možná, říkal si nešťastně, na to jdu špatně. Co jsem si myslel, že zjistím, budu-li se vyptávat na hrobníka? Byl to prostě – tak, jak mi všichni zdůrazňovali – hrobník. Ubožák, jehož živilo kopání hrobů. Žena mu zemřela, děti neměl, neřestem nejspíš neholdoval. Měl-li čas, toulal se krajem a sbíral byliny, patrně si jejich prodejem trochu přivydělával ke svému, jinak zřejmě dosti nevalnému, živobytí.

Příčinu toho příšerného skutku bych měl patrně hledat jinde. Hrobník se stal obětí zřejmě úplnou náhodou. No, jistě!, říkal si Zdislav v duchu. Obcházel své hájemství, tedy hřbitov, a přitom narazil na toho znesvětitele. Jenže, a rytíř opět svěsil hlavu v hlubokém zadumání, kdo to byl? Kdo rozkopal hrob nekřtěňátka. KDO? To je ta otázka.

„Tak chudák Beneš už je na pravdě boží,“ pokývala hlavou Filoména.

„Znalas ho?“ dotazoval se Günter dychtivě.

„Tak,“ odpověděla neurčitě bába. „Někdy si ode mě bral bylinky. Měl hodně zákazníků…“

„Nevíš, kdo ho mohl chtít zabít?“

„Co já vím,“ pokrčila rameny bylinářka. „Nějaký pobuda?“

„Měl nějaké nepřátele?“ naléhal na Filoménu Günter.

„Takový chudý člověk,“ zavrtěla hlavou bába. „Co by si na něm kdo vzal?“

„Říkalas, že měl zákazníky…“

„Možná.“

„Ty mi neříkáš celou pravdu, mutter,“ rozčílil se Günter.

„A čemu by pomohlo, kdybych ti ji řekla?“ ohradila se příkře bylinářka. „Benešovi tím život nevrátíme. Jen se podívej,“ pokračovala rozhorleně, „co se tu od chvíle, co sem pan Zdislav přijel, děje.“

„Jak… jak to myslíš?“ koktal pacholek nechápavě.

„Copak u vás v Uhříněvsi nedošlo hned zjara ke dvěma mordům?“

„Ale ty měli na svědomí Černolesní,“ protestoval Günter. „Jak s nimi souvisí pan Zdislav?“

„Kdyby jen černolesní tlupu neprovokoval,“ prohlásila Filoména tvrdě, „zůstala by v lesích. A teď,“ pokračovala hořce, „někdo zamordoval Beneše. Možná ten chudák nežil vždycky v souladu s božími zákony. A kdo podle nich žít může? Snad ten tvůj pan Zdislav, který má dost peněz, urozenou krev v žilách a k tomu dost pádnou ruku, aby si to všechno obhájil. Ale našinec?“

Günter se vracel zpět do Uhříněvsi létem provoněnou krajinou. Kůň, na němž jel, byla sice stará herka, ale z dobrého chovu. Statné, léty zocelené zvíře kráčelo pomalu, váhu svého pokřiveného jezdce téměř necítilo. Günter dřepěl v sedle a užíval si života. Slunce ho hřálo do zátylku a do chřípí pronikala vůně zrajícího obilí. Plné klasy se klátily sem a tam, ačkoliv vítr nefoukal, a Güntera napadlo, zda si v nich náhodou nehrají žitné kozy, o nichž mu v dětství vyprávěla babička.

Ta jediná ho měla ráda, zbytek rodiny se mu buď vysmíval, nebo mu spílal. Zvláštní, že to Güntera nijak zvlášť nemrzelo. Filoména mluvila, jako by na světě nebylo nic, pro co stojí žít, ale jemu to tak nepřišlo. Uměl se těšit ze slunce a ptačího zpěvu. Z toho, že se mu o nohu otřelo kotě, nebo ho drcla mlsná koza, doufající, že z něj vymámí něco dobrého k snědku. S lidmi to bylo horší. Ale i tady existovaly výjimky. Třeba pan Zdislav. I když tentokrát ho zřejmě nepotěší…

Filoména se nakonec nechala umluvit. „Co ti mám povídat, kluku?“ bručela. „Ať řeknu, co řeknu, ten tvůj svatoušek, pan Zdislav, z toho jistě udělá čarodějnictví.“

„On asi ne,“ koktal Günter. Znal Zdíkovu minulost a věděl, že i on sám byl z čar a služby satanovi obžalován. Úplně jist si ale nebyl. Naslouchal Filoméninu povídání a v duchu si říkal: Mám to vůbec panu Zdislavovi říct, nebo raději ne? Ale nechám-li si to pro sebe, zklamu jeho důvěru. Důvěru jednoho z mála lidí, kteří se mnou jednají jako s člověkem…

Günter dojel kouzelnou červencovou krajinou do tvrze, seskočil z obstarožního koně a předtím, než ho odvedl do stání, pořádně mu vytřel srst věchtem suché slámy. Za panem Zdislavem se mu ani trochu nechtělo. Co když si johanita vezme do hlavy, že i Filoména je čarodějka. Čarodějnictví je vážný zločin, pitkovická vrchnost se jistě nebude rozpakovat dát kvůli němu na mučidla starou bábu, která stejně není nikomu nic platná.

Nu, nikomu?, mudroval Günter. Široko daleko běhá dost dětí, které by bez ní nejspíš nikdy nepřišly na svět. Navíc Filoména není přísně vzato poddaná, její nebožtík manžel se v Pitkovicích kdysi zakoupil. Bude na to ale brát někdo ohled?

„Hej, Hermane!“ všiml si pacholek chlapce, opatrně se kradoucího podél stáje.

„Tiše, Güntere,“ prosil mladík.

„Co se stalo?“ ptal se pacholek.

„Co asi?“ naříkal Herman. „Opil jsem se…“

„Už zas?“

„Kdepak,“ zděsil se mládenec.

„Poslouchej,“ ptal se ho Günter, „komu patří Pitkovice?“

Herman zdědil po svém otci Kunrátovi, kutnohorském důlním podnikateli, blízkou ves Běchovice. Pár let tam i žil. Znal okolí velmi dobře.

„Martinovi Chebskému,“ vysvětloval ochotně, „bohatému měšťanovi…“

„Pobývá ten Martin v pražských městech?“

„Kdepak. Co by tam teď dělal? Ten už nebyl v českých zemích několik let.“

„Díkybohu,“ zamumlal polohlasně Günter. Získat od nepřítomného měšťana svolení s mučením jeho poddané (jakkoliv jeho poddanou tak docela není) nebude jednoduché.

Günter se narovnal, jak jen mu to jeho pokřivená tělesná schránka dovolovala, a prohlásil: „Jdu za panem Zdislavem. A ty,“ dodal k Hermanovi, „bys měl jít taky. Věčně se schovávat nemůžeš. A pan Zdislav není žádný lidojed.“

Zdislav opravdu lidojed nebyl. „Pojďte dál,“ přivítal své podivné spolupracovníky. „Měli bychom vymyslet, jak dál.“

„Zjistil jsi něco u té báby?“ obrátil se ke Günterovi.

„Ech, ach,“ vzdychal mrzák. „Ona něco ví,“ odhodlal se konečně k výpovědi, „ale nechce o tom mluvit.“

„Jak nechce?“ rozčílil se Zdislav.

„Hrobník nejspíš opravdu čaroval,“ lezlo z Güntera pomaličku. „Filoména říkala, že prodával masti…“

„To přece víme,“ nechápal Zdík.

„Ale nejenom obyčejný,“ vysvětloval pacholek, „dělal i…“

„Co dělal?“ naléhal rytíř.

„Vždyť víš, pane,“ mumlal Günter. „Nebo ty spíš nevíš… Třeba ženská přijde do neštěstí a chce se toho zbavit. Nebo někdo touží po penězích…“

Zdislavovi šla z jeho slov hlava kolem. „Na něco takového jsou dobré masti?“

„Masti, lektvary, amulety.“

„Amulet proti početí?“ divil se Zdík. „Nebo na zbohatnutí?“

„Ale ano,“ ozval se znenadání Herman. „V Kutných Horách mají takové amulety všichni.“

„Jak všichni?“ Mnich Zdislav nevěřil svým uším. Samozřejmě předpokládal, že ve městech bují neřesti, ale že by se všichni kutnohorští oddávali zakázaným hrátkám, a pak se obávali jejich následků?

„Vyrvat zemi stříbro není jen tak,“ začal Herman na sebe neobvykle živě.

„Ach tak. Ona je řeč o zbohatnutí,“ spadl Zdíkovi kámen ze srdce.

„Nejde jen o zbohatnutí,“ vykládal chlapec dychtivě. „Země se brání, skřítkové z hlubin nedají nic zadarmo.“

„Styď se,“ okřikl ho Zdík, který už se opět opanoval. „Dobrý křesťan nevěří na skřítky.“

„Byl jsi někdy v podzemí, pane?“ opáčil mu otázkou Herman. „Dovedeš si to vůbec představit? Skála na tebe tlačí ze všech stran, nemůžeš se postavit a kolikrát ani otočit. Plazíš se po kolenou za stříbrnou žílou, a když ti zhasne kahan, je všude kolem tebe černočerná tma. Stříbro ještě chvíli svítí odraženým světlem, ale pak zhasne i to a…“

„Brrr,“ otřásl se Günter.

„Ty jsi byl někdy v dole?“ zeptal se Zdík překvapeně. Předpokládal, že jako synáček důlního podnikatele znal Herman mlýny na stříbrnou rudu, viděl, jak je stříbro taveno, možná byl dokonce i svědkem ražby mince, ale ani ve snu ho nenapadlo, že by Kunrát vzal svého syna pod zem. To byla přece práce havířů, to oni pronikali do štol a vynášeli odtud rudu. Důlní podnikatel si pronajímal pozemek, platil havíře, staral se o další úpravu stříbra. Sám přece pod zem nelezl… Nebo ano?

„Otec mne tam vzal,“ vykládal teď trochu nejistě Herman. „Nikam daleko. Ale chtěl… chtěl, abych měl úctu k zemi.“

„Tvůj otec musel být moudrý člověk,“ poznamenal Zdík.

„To nevím, pane. Ale věřil na skřítky…“

Zdislav si říkal, že na Kunrátově místě by na ně věřil také. Ostatně, jak může on, který v důlních štolách nikdy nebyl, tvrdit, že tam dole něco je, nebo není? Vždyť to je, jako by tvrdil, že neexistují andělé, jen proto, že dosud nedosáhl nebe. To, že se církev staví k některým jevům podezíravě, ještě neznamená, že je zcela popírá. O existenci divých mužů také nikdo nepochybuje, ačkoliv ten, kterého tu před osmnácti lety chytili, byl ve skutečnosti uprchlým cisterciákem.

„A ti skřítci,“ zeptal se opatrně, „se bojí amuletů? Nepomohla by spíše vroucí modlitba ke svaté Barboře?“

„Všichni havíři se k ní modlí, pane,“ přikyvoval horlivě Herman. „Ale někdy jenom modlitba nestačí…“

„Je-li pronášena s čistou myslí a z horoucího srdce,“ stál si na svém Zdík, „musí stačit.“

Herman neříkal nic a Zdislavovi došlo, že svým kázáním ničemu nepomůže. Jeho úkolem je zjistit, kdo, nebo co, stojí za vraždou kosteleckého hrobníka a znesvěcením hrobu. Myšlenka, že se neblahý hrobař stal obětí náhodou, nejspíš padá. Hrobník kšeftoval s kdoví jakými lektvary a amulety. Nebyl to nakonec on, kdo rozkopal hrob nešťastného nekřtěňátka? Nepotřeboval jeho ubohé ostatky pro své nekalé rejdy?

Table of Contents

Smrt v předjarní plískanici

I.

II.