Kathryn Taylor

PANSTVÍ DARINGHAM HALL – DĚDICTVÍ (ukázka)

ORIGINÁLNÍ NÁZEV: DARINGHAM HALL – DAS ERBE

Vydáno u Bastei Lübbe, Köln 2015

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2015 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Tomáš Butala 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-7098-9

Pro Rosemary a Bryana.

Nikde ve Východní Anglii to není hezčí než u vás.

A pro Martina. Pro tebe vždycky.

Prolog

Kromě hlasitého tikání starých stojacích hodin v koutě, které Kate ještě víc zneklidňovalo, bylo v pokoji ticho. Tento mohutný kus nábytku s pozlaceným ciferníkem a těžkými závažími stál tady v knihovně na Daringham Hallu, kam až její paměť sahala, a pokud ho vůbec kdy brala na vědomí, tak na ni to monotónní, spolehlivé tikání působilo spíše uklidňujícím dojmem. Jenže dnes ne. Každým posunutím minutové ručičky se totiž blížil okamžik, kterého se bála.

„Vážně bych tady vůbec neměla být.“ Znovu vyslovila to, co si celou dobu myslela, a nejraději by se poddala nutkání zvednout se z pohovky a odejít. Tak jednoduché to ale nebylo. Momentálně nebylo jednoduché vůbec nic.

Nejistě mrkla po Ralphu Camdenovi, který seděl v křesle a byl tak pohroužený do vlastních myšlenek, že už dlouho nic neřekl. Chvilku to vypadalo, že ji ani neslyšel, ale pak zvedl hlavu a podíval se na ni.

Ve svých padesáti by mohl být jejím otcem a v Katině životě bylo období, kdy si přála, aby tomu tak skutečně bylo. Jako dítě hrozně chtěla patřit k jeho rodině a bydlet také na Daringham Hallu, místě, které se pro ni nejvíc blížilo pojmu domov. Tady byla vítána, a ne jen trpěna. Proto si Camdenovy pevně přimkla k srdci, cítila se jim hluboce zavázána. Na tom se nikdy nic nezmění.

A právě v tom byl ten problém.

Kate polkla, protože Ralph na její poznámku neodpovídal a jenom si ji měřil tím klidným pohledem, který pro něj byl typický.

Dřív ho měla ráda hlavně kvůli tomu. Choval se vždycky zdvořile a nerozčiloval se, tedy Kate ho alespoň nikdy neslyšela křičet a zuřit tak hlasitě jako svou tetu Nancy. Ne, Ralph Camden zůstával za všech okolností spolehlivě vlídný – a to bylo pro dívku, která často dostala pocítit, jak málo je chtěná, učiněným dobrodiním. Žádný div, že tenkrát v Katiných představách často zastával roli ideálního otce.

Tím však nebyl, to už teď věděla. Nebyl žádný hrdina a svým poklidným vystupováním zastíral skutečnost, že postrádá sílu a schopnost prosadit se. Kdyby ji měl, pak by se možná nikdy nestalo všechno to, co jimi v uplynulých týdnech tak zamávalo a co ohrozilo budoucnost panství Daringham Hall. A taky by tu s ním teď nemusela takhle sedět, i když tu neměla co pohledávat.

„Benovi se nebude líbit, že jsem tady,“ ozvala se znovu a pokrčila rameny v bezradném gestu. „Vždyť to vůbec není moje věc.“ Copak to nechápal?

Ne, nechápal.

„Týká se to i tebe, Kate. Týká se to nás všech. A krom toho…,“ zaváhal, jako kdyby hledal slova, a hlas se mu mírně zachvěl, „… se ti možná podaří Bena přesvědčit lépe než mně.“ Na bledé tváři se mu mihl unavený úsměv. „Máš k němu z nás všech nejblíže a já si myslím, že pro něj hodně znamenáš.“

Kate cítila, jak se jí stahuje hrdlo, a na malou chvilku si přála, aby to byla pravda. Jenomže jaká tu byla pravděpodobnost po tom všem, co se v posledních dnech stalo?

„To jsem si taky myslela. Jenže on…“ Nedokončila větu, protože se ozvalo zaklepání na dveře. Ty se vzápětí otevřely a stanul v nich Kirkby. Vlastně celé dveře doslova vyplnil svými širokými mírně vpřed nachýlenými rameny. Látku jeho černého obleku napínaly svalnaté paže, které se až tak nehodily k majordomovi, ale spíš k profesionálnímu boxerovi – kterým Kirkby prý dříve skutečně býval. Kolovalo o něm ale spoustu historek, kterým Kate už dávno nevěřila. Měla toho vysokého muže ráda a dobře rozuměla jeho věrné oddanosti Camdenovým. To byla věc, kterou s ním měla společnou.

„Pan Sterling je tady,“ oznámil Kirkby a Kate se mimoděk hlasitě nadechla, když majordomus ustoupil, aby uvolnil cestu Benovi, který s vážným výrazem vstoupil do místnosti.

Byl jedním z mála lidí, kteří vedle Kirkbyho nepůsobili drobně, ovšem to nebyl důvod, proč byl nepřehlédnutelný. Bylo to něco v jeho sebevědomém stylu, jakým se pohyboval a jakým se na člověka díval svýma šedýma očima. Kate nikdy neměla šanci se jim vyhnout, od samého začátku ne, a i teď ji tělo znovu okamžitě zradilo, protože cítila záchvěv, který jí projel, a tep se jí zrychlil.

Ben zaváhal jen kratičce, když se jejich pohledy setkaly, a Kate neuniklo překvapení v jeho tváři. Nečekal ji tady a na moment se jí zdálo, že Ben něco řekne. Jeho rysy však hned zase ztvrdly v pevnou masku, za kterou nenechával nikoho nahlédnout. Mlčky kráčel k sedací soupravě uprostřed velké místnosti a pak se před ní zastavil, zatímco Kate s rozechvělými koleny vstala. Také Ralph se zvedl.

„Bene.“ Vyslovil to jméno opatrně, jako kdyby si nebyl jistý, že ho smí používat.

Nesměl. „Pro vás pan Sterling.“ Benův hluboký hlas zněl odměřeně, ale Kate ho znala natolik dobře, aby v něm rozpoznala potlačovaný vztek. „Na tom se nic nemění.“ S posměšně zvednutým obočím se rozhlédl po pokoji a pak se podíval zase na Ralpha. „Kdepak je váš bratr? Obejdete se dnes bez právního zástupce?“

„Ano.“ V Ralphově tváři to zacukalo, a když krátce pohlédl na Kate, rozeznala v jeho očích obavy. Byl to risk, když tentokrát nepovolal Timothyho, to věděli oba. Jenomže šlo nejspíš o jedinou možnost, jak snad ještě přesvědčit Bena, aby změnil názor.

Zatímco Ralph usilovně hledal vhodná slova, říkala si Kate v duchu, jak málo si jsou tito dva muži podobní. Kromě vlasů téhož tmavě blond odstínu neměli zdánlivě vůbec nic společného.

Ralph si odkašlal. „Já… měl bych tu jeden návrh. Nebo přesněji řečeno: prosbu,“ prohlásil a Kate se snažila vnitřně obrnit. Protože jestli Ben nabídku odmítne – což se zdálo velmi pravděpodobné – tak tím ohrozí nejenom Daringham Hall, ale i všechno, co bylo v jejím životě důležité. Pak by ho mohla, ne, musela nenávidět.

A pokud přijme?

Kate ztěžka polkla, zatímco ji Ben pozoroval, a bylo jí jasné, že v tom případě se ocitne v ještě větších problémech.

1

O čtyři týdny dříve

„To snad nemyslíš vážně!“

Ben se usmál, když slyšel to zděšení v Peterově hlase, který zněl z handsfree pronajatého Jaguaru poněkud zkresleně. Venku se právě přihnala letní bouře a hustě pršelo, což kazilo příjem, nicméně spojení přece jen sahalo až do kanceláře společnosti Sterling & Adams Network v dalekém New Yorku, kde teď Peter určitě seděl u počítače. Peter vlastně vždycky seděl u nějakého počítače a přimět ho, aby od něj vstal, vyžadovalo značnou přesvědčovací schopnost. Nebo ho člověk postavil před hotovou věc – čemuž Ben zásadně dával přednost. Proto na Peterovu reakci nebral zřetel, zvlášť když s ní už předem počítal.

„Nedělej z toho drama, Petere, jasné? Prostě to potrvá o něco déle, než jsem si myslel.“

„Jenomže tohle, zatraceně, nebylo v plánu!“ vztekal se Peter. „Měls v Anglii zůstat tři dny, a ne celý týden. A teď, když jsem si myslel, že konečně dorazíš, přihodíš ještě další mizerný den! Zítra mi zřejmě oznámíš, že ses rozhodl odstěhovat se na ten ostrov dešťů napořád.“

„To dřív zamrzne peklo,“ odpověděl Ben zlostně, a hned zalitoval, že to řekl. Peter přece vůbec nemusel vědět, jak moc ho pobyt v Anglii rozjitřil. Ten však byl stále ještě natolik rozčílen Benovým oznámením, že jeho poznámku ani nevnímal.

„Doufám, že je ti jasné, že musíš být nazpět nejpozději v pondělí odpoledne. Jinak totiž budu nucen vést ten mítink se Stanfordem a jeho lidmi sám. A to snad doopravdy nechceš, ne?“

Ben se zasmál. „Ne, pokud existuje vyhnutí.“ Peter byl počítačový génius a byla to především zásluha jeho mimořádných programátorských schopností, že se jejich malá garážová firma vyšvihla na pozici úspěšné softwarové společnosti s mezinárodním renomé. Jenomže jak dobře uměl zacházet s čísly, algoritmy, platformami a grafikou, tak špatně mu to šlo s lidmi. Proto se od samého začátku striktně drželi jasného rozdělení rolí: Ben byl tváří Sterling & Adams Network a zastupoval firmu navenek, zatímco Peter převzal celý technický úsek. To neměnilo nic na skutečnosti, že oba byli rovnocennými společníky a Peter ho musel po dobu jeho pobytu v Anglii zastupovat. Ne zrovna ideální řešení, ale jinak to nešlo. Ben si totiž nebyl jistý, zda pozítří skutečně bude zpátky v New Yorku. To bude záležet na tom, jak proběhnou příští hodiny.

„Kdybych to přece jen neměl stihnout, pošleš tam prostě Siennu. Jistě se toho chopí ráda.“

Peter zafuněl. „Rozhodně. Jenom nevím, co Stanford řekne na to, že ho odbudeme tvou asistentkou. Jsi jediný, koho respektuje, to dobře víš. My ten obchod nedostaneme, jestli na tom jednání budeš chybět.“ Odmlčel se, jako kdyby čekal, že ho Ben ujistí, že dorazí včas. Když se tak nestalo, povzdechl si dlouze a nepřeslechnutelně vyčítavě. „Opravdu, Bene, já tomu nerozumím. Pracoval jsi na tomhle byznysu celou věčnost, a teď, když došlo na věc, tady prostě nebudeš?“ Z jeho hlasu čišela nevěřícnost. „Tak důležité ty tvoje soukromé záležitosti tam v Anglii snad nejsou, ne?“

Ben se ušklíbl, protože věděl, že má Peter pravdu – jestli se tu zdrží, ohrozí tím kontrakt se Stanfordem. Jenže tato věc byla naléhavější. Nejdřív to musel vyřešit tady.

„Jsou,“ oznámil svému příteli. „A nevím ani přesně, jak dlouho mi to ještě potrvá.“

Slyšel z reproduktoru nevlídné zavrčení, ale Peter se dál na nic nevyptával a po zabručení „Tak sebou laskavě hoď“ a strohém rozloučení zavěsil. Tohle se na něm Benovi líbilo. Možná že jeho pevné přátelství s o deset let starším Američanem vzniklo právě jen kvůli tomu. Peter vždy respektoval, že Ben nepatří k lidem, kteří se před ostatními rádi šíří o svém životě – protože v tomto směru byl ze stejného těsta. Zvlášť v tomto případě mu za to byl Ben nesmírně vděčný, protože tahle věc se týkala opravdu jen jeho samotného…

Do Jaguaru se opřel boční poryv větru a zalomcoval jím takovou silou, že Ben měl co dělat, aby se udržel na úzké silnici. Když měl vůz zase pod kontrolou, pohlédl udiveně na oblohu. Teprve teď si pořádně všiml, že se počasí začalo zase prudce horšit. Pokrývka mraků, která už předtím byla hustá a tíživá, hrozivě zčernala a déšť se valil po čelním skle tak hustě, že stěrače sotva stíhaly. Hromy následovaly blesky ve stále menších odstupech – evidentně mířil přímo do letní bouřky.

Ben sevřel volant ještě o něco pevněji. Copak se v tom průvodci, který si koupil extra pro tuto cestu, nepsalo, že Východní Anglie je nejslunečnější částí země? Dnes tedy rozhodně ne, pomyslel si a zjistil, že mu to vlastně docela vyhovuje. Počasí totiž dokonale ladilo s jeho momentálním duševním rozpoložením, protože i v něm se stahovala mračna, čím víc se blížil cíli.

Daleko už to nebylo, což mu potvrdil i ukazatel u cesty, který právě minul: ještě dvě míle do Salter’s Endu, vesnice u starého panského sídla, na něž Ben mířil.

Lidé na Daringham Hallu seděli teď, v sobotu večer, zřejmě u večeře. S trochou štěstí už dostali dopis od jeho newyorského právníka a možná právě přemýšleli, jaké následky to pro ně všechno přinese. Zřejmě budou o tom, co jim nechal sdělit, pochybovat a určitě si budou myslet, že se z této věci nějak vykroutí. Ben se zlověstně usmál. Tak to se pletou. Poslední dny strávil tím, že všechno důkladně prověřil a nyní tu vznešenou rodinu Camdenových konfrontuje s výsledky svého pátrání. Osobně. Tváří v tvář.

Původně to tak neplánoval, všechno vlastně mělo proběhnout přes jeho právníka. Ben se nechtěl nikde ukazovat a chtěl si vychutnat svůj triumf zpovzdálí. Ale potom, když už se nacházel na letišti, aby se vrátil do New Yorku, mu to najednou bylo málo. Najednou se v něm probudila naléhavá potřeba postavit se před Camdenovy osobně. Chtěl se jim dívat do očí, až se dozvědí, kdo je a co udělá. Proto nešel k odbavení, ale k přepážce pronájmu aut, kde si půjčil nejdražší vůz, který byl k dispozici. Když už, tak ať ti lidé okamžitě vědí, s kým mají tu čest.

V duchu se mu zjevil obraz jeho matky, tak jako v poslední době už mnohokrát. Viděl ji před sebou, jak bledá a slabá leží na lůžku, poznamenaná rakovinou a zoufalá, protože nechce svého dvanáctiletého syna zanechat samotného. Její umírání se mu zažralo do paměti tak palčivě a bolestně, že před tou vzpomínkou dlouho prchal. Minulost ho však nikdy neopustila a hlodala mu v podvědomí tak dlouho, že teď, ve čtyřiatřiceti, chtěl konečně mít jistotu.

Proto si najal jednu detektivní agenturu z Londýna, aby se pustila do pátrání po odpovědích, které mu matka nikdy nedala. Když se po nějaké době dozvěděl první výsledky, zuřil Ben tak, že právník jeho jménem okamžitě poslal do Východní Anglie dopis. Důkazy, které mu pak agentura poslala do New Yorku, se mu však jevily překvapivě chatrné. Bez dlouhého rozmýšlení tedy odletěl do Anglie osobně, aby se o tu záležitost postaral.

Oblohou šlehl blesk následovaný hlasitým hřměním. Ben ucedil nadávku a soustředil se zase na cestu před sebou. Bouřka byla přímo nad ním. Pomalu měl pocit, že se proti němu celá tahle zatracená země spikla. Nejenom že bylo únavné myslet neustále na to, že musí jet po nesprávné straně silnice, ale docela začínal litovat, že si půjčil tak velké a široké auto. Proplétat se s Jaguarem silničkami jihovýchodní Anglie, které se snad každou minutou víc a víc zužovaly, by nebylo žádné velké potěšení ani za krásného počasí. Tohle ovšem byla čistá otrava. Ještě k tomu se zdálo, že ho zradila i navigace. Ben netušil, jestli je to odlehlostí končin, kterými právě projížděl, nebo jestli je ten mizerný krám prostě jen porouchaný, ale palubní počítač každopádně ukazoval „Offroad“ a na displeji navigace svítila jen červená tečka symbolizující jeho Jaguar na černé ploše. Žádný signál. A samozřejmě se před ním právě rozdvojovala cesta.

Ben zastavil a sáhl po svém telefonu, aby spustil navigační aplikaci, která by mohla, jak doufal, fungovat lépe. Nefungovala. Přesně vzato nefungoval ani mobil sám o sobě, což nebyl žádný div, protože Ben si vzpomněl, že už prve při hovoru s Peterem hlásil vybitou baterii.

„No skvěle,“ zavrčel, hodil mobil zpátky na sedačku a nakvašeně hleděl skrze déšť na rozdvojující se silnici. Neměl tušení, která cesta je správná, ale jelikož trpělivost nepatřila k jeho silným stránkám, udělal to, co v takových situacích dělal vždycky: rozhodl se. Doleva. Kdyby to byla nesprávná možnost, může se kdykoliv vrátit.

Po půl míli mu ovšem došlo, jak náročným manévrem by tu bylo i prosté otočení auta. Silnice totiž stále víc připomínala polní cestu potřenou trochou asfaltu a lemovanou hustými křovinami. Bylo tam místo s bídou pro jedno auto, a kdyby se teď proti němu někdo vynořil, musel by celou cestu couvat – představa, která jeho náladu nijak nevylepšila. Ta zatracená Ang…

„Do prdele!“ Dupnul prudce na brzdu, aby nenapálil do malého žlutého auta, které se před ním nečekaně vynořilo. Jaguar kousek zasmykoval, ale Ben dokázal zastavit dřív, než mohl nabrat zadek toho auta před sebou.

Seděl chvilku za volantem jako zkamenělý a čekal, až se mu zklidní tep. Pak mu zase naskočil mozek a uvědomil si, že to druhé auto nejede, ale stojí. Proto do něj málem narazil. Protože ten pitomec tam snad parkoval.

Ben už se chystal vysvětlit tomu řidiči, co si o jeho počínání myslí, když ve světlech svého auta rozpoznal, že na zadním sedadle sedí tři lidé. Nějaké dívky, pokud dobře viděl, z nichž jedna měla nápadně fialové vlasy. Všechny tři se na něj zadním oknem podívaly a rozčíleně se o něčem dohadovaly. Možná tam stály, protože měly poruchu a potřebovaly pomoc?

Ben vystoupil z auta, aniž by se zdržoval oblékáním saka. Pršelo tak hustě, že jeho košile byla okamžitě promočená a na tom by jedna vrstva látky navíc stejně nic nezměnila. Několika kroky se ocitl u dvířek řidiče auta před sebou.

„Haló?“ Zaklepal na okénko, za nímž viděl řidičku, dívku s peroxidově blond vlasy. Spolu s černovláskou na místě spolujezdce jich tedy bylo celkem pět a všechny byly mladé, nanejvýš dvacet, odhadoval Ben. Nezdálo se ale, že potřebují pomoc, spíš vypadaly vynervovaně z jeho přítomnosti, podle toho, jak na něj odbarvená blondýna nepřátelsky civěla, než o kousek stáhla okénko.

„Co chceš, člověče?“ Její konfrontační otázka byla téměř pohlcena dalším zahřměním, takže se Ben naklonil blíž a zamračil se. Nebyl si úplně jistý, ale vypadalo to, jako kdyby měla pod nosem jakési stopy. A vypadala taky nějak… sjetá.

Benův výraz potemněl, když si uvědomil, že to je důvod, proč ty holky stojí na této odlehlé cestě. Fetovaly a nechtěly, aby je u toho někdo rušil, přičemž nebylo jasné, jestli si myslely, že se tu v tomto počasí nikdo neobjeví, nebo jestli už byly zdrogované, když se tu rozhodly zastavit.

V každém případě to nebyl dobrý nápad. Ben v mládí taky nadělal dost chyb, takže to věděl. Na druhou stranu tohle ale nebyla jeho věc. Důležité bylo jenom jedno.

„Mohla byste jet dál? Blokujete cestu.“

„Vážně? A co když nepojedu?“

Blondýna zněla agresivně, provokativně se na něj dívala a Ben pomalu ztrácel trpělivost. Nejenom že si kvůli poruše navigace nebyl jistý, že jede správnou cestou, ale teď už byl i na kost mokrý a měl se tady handrkovat se zdrogovanými spratky. Měl toho dost. Opravdu.

Setřel si kapky deště z obličeje a položil paži na střechu auta, sklonil se.

„Klidně tady taky můžete zůstat,“ pronesl, aniž by to myslel zdvořile, a opětoval pohled řidičky s mrazivou přímostí. Za normálních okolností by to zkusil přes svůj šarm, protože u žen se k cíli dostával rychleji pomocí úsměvu. Tato situace ho ale vůbec nebavila, takže ukázal na vjezd na pole, který zpozoroval jen pár metrů před žlutým autem. „Ale v tom případě se posuňte támhle a nechte mě projet. Pospíchám.“

Jeho zaměstnanci v New Yorku by nejpozději v tuto chvíli provedli to, co by po nich žádal – protože ho znali a věděli, kdy jeho trpělivost končí. Na odbarvenou blondýnu nicméně žádný dojem neudělal. Otočila se k ostatním ve voze a tlumeným hlasem řekla něco, čemu Ben přes šumění deště nerozuměl. Pak prudce rozrazila dveře auta, až Ben musel rychle uskočit, a vystoupila. Otevřely se i dveře na opačné straně a o chvíli později jich proti němu stálo na cestě všech pět.

„To si tady člověk nemůže v klidu dát lajnu? Ta cesta nepatří jen tobě a té tvojí nóbl káře, ty hňupe!“ Peroxidová blondýna vykročila proti Benovi, ten však neucouvl. Co si ta holka myslela – že se jí snad bude bát?

„Já chci jenom projet,“ zopakoval a díval se dál do očí dívce, která teď stála přímo před ním. Byla okamžitě stejně promočená jako on, ale zdálo se, že to ani nevnímá, a ani jejím kamarádkám evidentně nevadilo, že se jim oblečení – laciné a velice úsporně střižené věci – lepí na tělo. Soustředily se jenom na něho a žádná z nich se neusmívala.

Ben si v duchu povzdechl. Vážně, bylo to minutu od minuty lepší a lepší.

„Poslyšte, já opravdu nemám chuť na spory,“ prohlásil a navzdory své netrpělivosti se snažil zůstat klidný. Copak ty holky nemohly být trochu rozumné, aby ho nechaly projet?

Blondýna se otočila na kamarádky, jako kdyby se potřebovala ještě jednou o něčem ujistit. Potom se se spokojeným, skoro triumfálním výrazem podívala zpátky na Bena.

„No ty třeba ne, kreténe, ale my jo,“ řekla a udeřila Bena pěstí na žaludek, až překvapením zalapal po dechu.

2

Toby zvedl hlavu a tiše zavrčel, jako kdyby zvenčí zaslechl něco, co vzbudilo jeho podezření, a Kate, která u něj klečela, se musela usmát. Nevěděla, co mohlo upoutat teriérovu pozornost – venku už docela dlouho běsnila letní bouře a pro Katiny uši bylo rachocení hromů a bouchání okenic, s nimiž lomcoval vítr, příliš hlasité, než aby vnímaly cokoliv dalšího. Ovšem to, že se Toby vůbec pohnul, bylo dobré znamení.

„Zdá se, že se mu vrací chuť do života.“ Vstala od psí deky u krbu a usmála se na Amandu Archerovou, která seděla v křesle hned vedle. „Myslím, že bude brzy úplně jako dřív.“

„Jste si jistá?“ Stará dáma tomu tak úplně nevěřila, její pohled nadále vyjadřoval obavy. Kate ji chápala, neboť Toby byl opravdu v bídném stavu, když sem před pár hodinami dorazila. Okamžitě poznala, že pes jeví všechny příznaky otravy a že je třeba konat rychle, aby ho bylo možné zachránit. Naštěstí u něj léčba okamžitě zabrala a pes byl z nejhoršího venku.

„Ano, vím to určitě,“ ujistila starou paní a sklonila se, aby podrbala teriéra ve vlnité srsti. „Nemám pravdu, krasavče? Budeš zase v pořádku.“

Velký pes unaveně zavrtěl ocasem a pokusil se Kate olíznout ruku, což hodnotila jako další dobré znamení. A také Amanda snad konečně uvěřila v dobrý konec, podle toho, jak se najednou rozzářila. Tedy jenom na chvilku. Pak se zase dostavily výčitky.

„Neměla jsem to nové hnojivo vůbec kupovat,“ řekla a mimoděk si zastrčila pramen šedých vlasů za ucho. „Kdo má ale tušit, že dnes jsou napuštěné chemií dokonce i piliny?“

„To jste nemohla vědět,“ chlácholila ji Kate, zatímco si balila léky a nástroje. „Nakonec všechno dobře dopadlo.“

„Ale jen díky vám!“ prohlásila stará dáma vážně. „Kdybyste nepřijela tak rychle…“ Do očí jí vyhrkly slzy a Kate jí konejšivě stiskla ruku.

„To je přece samozřejmost.“

„Ne, není,“ vedla si Amanda svou. „Dnes je sobota, ale vy jste přesto okamžitě přijela – to vám nikdy nezapomenu. Je požehnání, že jste se vrátila na Salter’s End. Věděla jsem, že Toby přežije, když se o něj postaráte vy. Vy to nikdy nevzdáváte.“

Kate ta poklona těšila, ale stejně se jí nezdálo, že by dokázala něco mimořádného. Vždyť se právě proto stala veterinářkou. Lehké to však nebylo, protože si studium musela prosadit proti vůli své tety a financovat si ho sama bez jakékoliv pomoci. V situacích, jako byla tato, však věděla, že se ta námaha vyplatila.

A co se týče jejího návratu, nikdy pro ni nebylo žádné velké rozhodnutí tak snadné. Ačkoliv ne všechny vzpomínky spojené s tímto místem byly pozitivní, měla pocit, že sem patří. Tento kraj a jeho lidé jí přirostli k srdci a dávali jí pocit bezpečí. Proto odcházela jen nerada a okamžitě kývla, když jí starý vesnický veterinář nabídl, aby nastoupila do jeho praxe.

Amanda měla stále v očích slzy. „Vy ani nevíte, co to pro mě znamená,“ pravila chvějícím se hlasem. „Mám teď už jenom Tobyho.“

Dál nemluvila, ale Kate z její tváře vyčetla, jak málo se zatím dokázala smířit se smrtí svého manžela. John Archer, který dlouhá léta pracoval na panství Daringham Hall jako hajný, začátkem loňského roku náhle zemřel na infarkt. Od té doby žila Amanda v tomto domě sama. Nový hajný se sem nastěhovat nechtěl, chtěl raději bydlet blíž k vesnici. Kate doposud nepřemýšlela nad tím, jak dlouho to ještě stará paní bude tady v lese zvládat. V sedmdesáti letech byla ještě celkem v kondici, až na to, že ji trápila artritida v kolenou, což jí některé dny komplikovalo pohyb. Bylo jasné, že bude dříve či později potřebovat pomoc.

„Nemohla by přijet vaše dcera a pomáhat vám?“

Amanda pokrčila rameny. „Z Kentu je sem daleko. Jezdí mě s vnučkou navštěvovat tak často, jak jen může.“ Usmála se. „Netvařte se tak, Kate. Zatím ještě nejsem stará bezmocná bába. Opravdu,“ řekla a Kate přikývla.

Chápala Amandino přání zůstat v domě, v němž žila s manželem tolik let. Byl jistě plný vzpomínek, kterých se nechtěla vzdát. A až přijde den, kdy to vážně dál nepůjde, bude se moct přestěhovat do nějakého domku ve vesnici. Camdenovým jich tam patřilo hned několik a oni jistě nenechají vdovu po svém starém revírníkovi bez pomoci.

„No dobře, tak já se zítra ráno ještě zastavím na Tobyho podívat,“ oznámila Amandě. „Jen pro případ, že by…“

Za oknem šlehl blesk okamžitě doprovázený ohlušujícím zaburácením, až celý dům poskočil a ženy sebou trhly.

„Myslím, že teď byste neměla nikam chodit,“ řekla Amanda. „Můžete u mě počkat, než se ta bouřka přežene.“

Kate mrkla na hodinky. „To je od vás milé, ale nejde to. Musím ještě na Daringham Hall.“ A sice nutně, protože klisna neteře Ralpha Camdena Anny už přenášela a Kate ji měla zkontrolovat už v poledne. Kvůli Tobymu to nestihla. Určitě na ni čekali. „Pomůžu vám ještě rychle pozavírat okenice.“

„Nemusíte. Nechávám je vždycky otevřené,“ mávla rukou Amanda a Kate zkrabatila čelo, protože jí to nepřipadalo jako dobrý nápad.

„Je to ale bezpečnější,“ oponovala a nemyslela tím jenom počasí. Poslední dobou v okolí došlo k několika vloupáním, po nichž zůstaly byty a domy totálně zpustošené. Policie proto usuzovala na velkou nebezpečnost pachatele nebo pachatelů. Zatím se nestalo, že by byl vykraden dům, jehož majitelé byli doma, ale člověk nemohl nikdy vědět.

Jako kdyby chtěl potvrdit její obavy, zvedl Toby zase hlavu a zavrčel, tentokrát déle a hlasitěji, než zase vyčerpaně klesl na deku a zavřel oči. Kate vůbec nepochybovala, že kdyby nebyl tak vysílený, rozběhl by se ke dveřím, což ji utvrdilo v jejím rozhodnutí zajistit dům, jak nejlépe to půjde, než odjede. Pes bude totiž jako strážce ještě chvíli k ničemu.

Rychle tedy vyšla do chodby, obula si boty a oblékla bundu a byla u dveří dřív, než ji Amanda mohla zastavit.

Venku pršelo a foukalo tak mocně, že se musela doslova opírat proti větru, aby mohla zavřít okenice, které byly staré a zatuhlé. Nakonec ale zaklapla i tu poslední a slyšela, jak ji Amanda zevnitř zajistila zástrčkami.

Rychle, aby unikla tomu nečasu, zahnula za roh domu – a ztuhla, když spatřila temnou postavu, která se ve světle šlehajících blesků přikrčeně plížila k domu.

***

Table of Contents

Prolog

1

2