Åke Edwardson

POSLEDNÍ PŘÍPAD (ukázka)

Originální název: Den sista vintern,

vydáno u Norstedts, Stockholm, Sweden 2008

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Åke Edwardson, first published by Norstedts, Sweden, in 2008.

Published by agreement with Norstedts Agency.

Translation © Eva Osinová, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-7094-1

Pro Ritu

1

Tísňové volání přijala centrála v 05:32:18: „Moje partnerka nereaguje.“ V tu chvíli nebyl přesný čas důležitý, bude hrát roli teprve později, až přejde vyšetřování do fáze ‚kdy, jak a kdo‘. A možná taky ‚proč‘. Pokud bude vůbec co vyšetřovat. Možná byly okolnosti naprosto jasné už v okamžiku, kdy k události došlo. Nicméně v době, kdy policejní vůz rozrážel ranní prosincový vzduch a mířil na jih, se všechno zatím vznášelo v mlze. Možná bude hezký den, ale to nemůže s jistotou předpovědět nikdo. Ani meteorologové. Mladá policistka Gerda Hoffnerová nasávala vůni podzimu, který ještě visel ve vzduchu, nasládlou vůni října uprostřed prosince, zbyteček roku, který brzy skončí. Nový rok bude možná hezčí. A tenhle případ bude brzy odložen ad acta, jak říkají vyšetřovatelé. Ale její jazyk to není. Vyšetřovatelština. Jen by chtěla mít případ co nejrychleji za sebou. Společně s Johnnym, který seděl vedle ní, hledali na fasádách správné číslo domu. Rychlík Johnny, jak mu začala poměrně brzy přezdívat. Přála si co nejrychleji dorazit na místo činu a pak spěchat domů. Odpoledne si půjde zaběhat, dá si deset kilometrů, Påvelund, Ruddalen, pěkně pomaloučku. A pak se natáhne.

Měla strach. Poprvé v životě se ocitne tváří v tvář smrti.

„Tady je to.“ Rychlík ukazoval na domovní dveře se dvěma kudrlinkovými číslicemi. Dveře zvaly dál a současně odháněly. Zvaly dál ty, kteří vědí, kdo tady bydlí, a odpuzovaly chátru, která se tudy tradičně potácí po pátečním tahu z Avenyn. Nepatřím sem, pomyslela si, když vystupovala z auta. Nikdy jsem sem nepatřila, ještě v životě jsem nevstoupila do žádného domu ve čtvrti Vasastan. Do téhle čtvrti zavítá policie na návštěvu jen zřídka.

Gerda Hoffnerová zadala vstupní kód a někde v masivních dveřích to cvaklo. Johnny stiskl kliku.

„Alespoň že si vzpomněl na kód,“ řekl.

„A proč by si na něj neměl vzpomenout?“

„Když vedle tebe leží mrtvá partnerka, tak není jisté, jestli se ti vůbec něco vybaví. Třeba kód na otevírání dveří.“

Stáli na schodišti velkém jako taneční sál. Gerda Hoffnerová se rozhlédla. Všude se to zlatě a stříbrně lesklo. Popelka na bále, pomyslela si. A já mám už teď odřené nohy. Nové boty jsou mi malé, všimla jsem si toho hned. Proč jsem nic neřekla? Jenže ve chvíli, jako je tahle, by člověk už na takové věci neměl myslet. Na druhou stranu je to možná docela fajn. Nejradši bych nemyslela vůbec na nic. Schodiště je obrovské, žádné příjemné místo. Ještě nikdy jsem se tolik nebála. Co na nás čeká? Vzhlédla ke stropu nad schodištěm. Co tam nahoře najdou? Zbystřila sluch, ale žádnou blížící se sanitku neslyšela. Ulice se nořila do ticha. V tu chvíli bytostně zatoužila po siréně, která by rozřízla tiché ráno vejpůl, ječela by tak, že by se probudili všichni obyvatelé tohoto domu. Pro ni by to byl uklidňující zvuk.

„Třetí patro,“ zašeptal Johnny. „Pojedeme výtahem?“

Výtah vypadal, jako by pocházel z předminulého století, a nejspíš i takhle starý opravdu byl. Celý dům pocházel z předminulého století. Byl postaven pro bohaté a bohatí tady pořád ještě bydlí. Ale ve třetím patře někdo hodil za hlavu naprosto všechno, minulost, přítomnost i budoucnost. Zdi byly posety ornamenty, vzory staré stovky let, tenhle umělecký sloh má svůj název. Je německý, byl převzat do celé řady jazyků a má něco společného se slovem Jugend, mládí. Staré umění ve starém domě se jménem, které má něco společného s mládím, to je paradox. Ornamenty se táhly po bledých stěnách dolů i nahoru, obtáčely schodiště a výtah.

„Výtahem ne,“ řekla. „Mohl by se zaseknout.“

Johnny se se SIG Sauerem v ruce vydal k mramorovému schodišti. Zase spěchá. Prostě Rychlík. Šla za ním. Měla s sebou sadu nástrojů pro policisty a zločince: sekeru, páčidlo, majzlík, dláto, všechno v jednom. Zločinci používají novější model. Odněkud zaslechla zvuky, možná dveře, které někdo otevřel. Znělo to, jako by to přicházelo zcela shora. Gerda Hoffnerová pohlédla na náramkové hodinky. Pro některé lidi začíná ráno teprve teď nebo začne za chvíli, možná i v tomhle domě. V duchu však viděla pomaloučku plynoucí dopoledne v obrovských prosluněných místnostech, župany z hedvábí, stříbrný čajový servis na stříbrném podnose, který leží na stříbrném stolku. Možná tenhle obraz viděla v nějakém filmu, nejspíš anglickém. Anglické vlivy jsou patrné i v tomhle městě. London a Lilla London[1]. Ne že by o tom věděla nějak víc. Ví toho víc o německých věcech, ale z těch v jejím okolí nezbylo mnoho. Všechno německé jí ze života zmizelo s rodiči, když se vrátili do Lipska. Leipzig a Klein-Leipzig. Musím teď udělat všechno správně, nařizovala si v duchu, když stoupala po schodech. Být ve střehu. Musím se pořádně dívat. Musím se víc dívat než poslouchat. Teď se musím spolehnout na vlastní zrak, nesmí mě nechat na holičkách.

Došli do třetího patra, před nimi troje dveře. Jedny z nich byly pootevřené. Působily stejně mohutně jako vchodové dveře v přízemí. Tmavé dřevo, které vypadalo jako železo. Gerda Hoffnerová ucítila na týlu průvan, jako by jí někdo přes lebku přetáhl kus látky. To byl strach. Vnímala pažbu pušky v ruce. Byla chladná jako železo. Železo může mít uklidňující účinky.

Najednou zhaslo světlo na schodišti.

Štěrbinou prosakoval pruh světla.

Vypadalo to děsivě. Jako had, napadlo ji, jako had, který se k nám plazí. Viděla Johnnyho profil. Zdá se, že už nepospíchá. Bojí se stejně jako já. Z bytu zaslechla zvuk. Z toho bytu. To není jen tak nějaký byt, uvažovala. Znělo to jako zavzlykání nebo hluboký nádech. Prosáklo to na chodbu společně se světelným hadem. A zase. Teď to ale znělo jinak, spíš jako tichoučký výkřik. Byl to strach. Věděla, co je to strach.

„V každém případě je doma,“ poznamenal Johnny tiše.

Všimla si nervozity v jeho hlase. Tak je to vždycky, hlas vás prozradí. Johnny se nehýbal. Protáhla se kolem něj a hlavní pistole šťouchla do dveří. Zlomyslné světlo zesílilo, ale neoslepovalo ji. Viděla předsíň, židli, malý stolek, o trochu dál něco na zdi a na stropě křišťálový lustr. Vypadalo to přesně tak, jak očekávala, křišťálový lustr už na chodbě. Připadalo jí, že předsíň je stejně velká jako celý její byt. K pokoji, z nějž viděla jen výřez, to mohlo být asi patnáct metrů. Na podlaze se odrážela lesklá okenní tabule. I v této místnosti se svítilo, i když osvětlení působilo slaběji než v předsíni. Znovu zaslechli ten zvuk, jako by ani nepatřil člověku. Jako by nebyl lidský, ať už je lidské cokoli. I tohle se mezitím dozvěděla v práci, která byla obtížnější, než jim vyprávěli na policejní akademii. Lidskost může mít různé podoby. Různé hávy. Různé výkřiky. Už zase. Bylo to jako protivítr, který jim zabraňoval, aby se hnuli z místa.

„Do prdele,“ řekl Johnny, protáhl se kolem ní a zamířil do útrob bytu.

Výkřik mu šel naproti. Šel jí naproti. Teď už v něm nebylo ani stopy po lidskosti. Udělala krok vpřed, proti větru.

Klesal do temnoty. Přestal vidět. Světlo zmizelo. Až na věky věků bude muset žít ve tmě. A to bylo ze všeho nejhorší. Že bude žít dál.

„Eriku! Eriku!“

Slyšel ji volat, když ječel jak pominutý. Ještě pořád stál na dně vlastní noční můry. Ona stála na okraji jámy a snažila se ho probudit výkřiky. A on je slyšel. Její křik jej vytáhl nahoru. Tak to bylo.

„Eriku, co se děje? Eriku!“

A najednou byl zpět na světě. Díky, dobrotivý Bože, díky za zlé sny, pomyslel si. Díky nim se probouzíme z pekla do skutečného života. To je ale úleva. Buď rád, že jsi naživu, chlapče. Tam dole je pořádná tma.

„Všechno je… v pořádku,“ hlesl.

Pohladila ho po čele. Potil se jako blázen. Noční můry jsou velká dřina. Hell workout, trénink v pekle.

„To byl ale zasranej sen,“ poznamenala a dál ho hladila po čele. Angela nadávala jen zřídka, ale občas prostě lepší výraz neexistuje.

„Asi se mi zdálo o vlastním pohřbu,“ uvažoval a položil jí dlaň na ruku. „Zrovna spouštěli rakev do hrobu.“

Angela mlčela. Všiml si, že zatímco její ruka je teplá, jeho je chladná a jakoby bez života. Všechna krev mu proudila do centrifugy, kterou bylo jeho srdce. Ještě několik takových nočních můr, a bude muset polykat prášky na vysoký tlak.

„Byl jsem slepý,“ pokračoval. „Takovou tmu jsem v životě neviděl.“ Pohlédl na ni. „Teda jestli se dá tma vidět. Já jsem ji v každém případě viděl.“ Slyšel vlastní hlas, zněl slaboučce a velmi vzdáleně. „Tam dole byla černočerná tma. A pak už jsem neviděl nic.“

Přikývla.

„Takhle to teď má Lars,“ řekl. „Už nevidí nic.“

Sny neprobíhají podle žádného scénáře, proto jsou to také sny. Jsou naprostou improvizací. Ale jeho sen se opíral o skutečnost. Teprve před několika dny – nebo to byly týdny – pohřbili Larse Bergenhema. Ne, před několika měsíci. Bergenhem byl kriminálním inspektorem téměř stejně dlouho jako Erik kriminálním komisařem na vyšetřovacím oddělení Zemské kriminální policie v Göteborgu. Téměř patnáct let. Dlouhé roky, krátké roky, hezké roky, ošklivé roky. Tento rok byl ošklivý, příšerný. Bergenhem žil – a pak umřel. Stáhlo ho to do tmy. Doslova pod hladinu. Winter držel jeho mrtvé tělo v náručí. Nekonečně dlouhou minutu. A pak si Winter minuty, hodiny, dny, týdny poté připadal jak omámený, ale žil.

A všichni viděli Bergenhema klesat v rakvi do země. Winterovi se o tom neustále zdálo. Vyčítal si to. Bylo tady něco, co neřekl, co neudělal. Něco, co mohlo Larse zadržet, možná zastavit. Měl k dispozici vteřiny nebo možná minuty, během kterých mohl všemu zabránit. Kratičký okamžik na zemi. V myšlenkách se k této chvíli neustále vracel. Existovala v jeho snech. Věděl však, že ho tyhle sny jednoho dne opustí. Postupně mu to docházelo. Žije, zatímco život jiného skončil, a Bergenhemova smrt jej vysvobodila. Vykoupila. Také to nyní chápal. Během loňského hrozného roku prodělával jakousi životní krizi, toho si byl vědom. Byl na cestě k něčemu, nebo se od něčeho vzdaloval, a nedokázal to zastavit. Bylo to soukromé peklo, peklo, které vytvořil sobě a svým nejbližším: Angele, která byla jeho nejlepší kamarádkou a od svatby na Slunečném pobřeží i milovanou ženou, a taky svým dětem, Else a Lilly. Dobrý bože. Byl na nejlepší cestě k tomu, aby si vykopal vlastní hrob. Dlouho jej soužily šílené bolesti hlavy, jakási mystická migréna. Možná. Zmizela v okamžiku, kdy svíral Bergenhemovo tělo, a už se nevrátila. Pro jistotu si pak nechal pořádně prohlédnout hlavu. Žádné nádory. Zhoubné ani nezhoubné. Žádné zápaly mozku, kromě toho, který si způsobil sám, horečnou cestu do nicoty. Takže ho Bergenhemova smrt vrátila do života. Když si to poprvé uvědomil, připadalo mu to melodramatické, pošetilé, patetické, ale byla to pravda. Bergenhem ho spasil a vlastní smrtí z něj udělal téměř šťastného člověka. Uvědomit si právě tento fakt bylo ze všeho nejhorší. Už není skoro mrtvý. Bude žít dál. Bude pracovat dál. Bergenhemova smrt nezachránila jenom jeho. Všichni spolupracovníci z útvaru prodělávali současně velkou životní krizi. Dodatečně mu došlo, že to nebylo nic nezvyklého. V kolektivu, který spolu pracuje velmi těsně a velmi dlouho, vznikají kolektivní krize, u každého jinak. Když se to podělá u jednoho, podělá se to i u ostatních, ale rozdílným způsobem. Možná má na tom všem největší vinu. Šel jim špatným příkladem. Byl šéf. Ale nakonec všechno přece jenom skončilo. Dostal svůj život nazpět. Takže spíš melodrama.

Usmíval se.

„Čemu se směješ, Eriku?“

„Tomu, že jsem byl pohřbený,“ řekl.

„Ale tomu se můžeš klidně smát nahlas.“

„Smějeme se příliš málo,“ posteskl si.

„Vždyť ještě není pozdě.“

Ještě ne, pomyslel si, ale to byl přesně druh úvah, které by si myslet neměl. Takhle by přemýšlet neměl. Musí se přece každičkou vteřinu radovat z toho, že ještě žije. Téměř každá bolest je lepší než smrt, ale po těch šílených bolestech hlavy přece jenom netouží. Chce začít znovu. Člověk by měl všechno v životě aspoň vyzkoušet. Kromě incestu a lidového tance.

„Nikdy není pozdě,“ řekl. „A teď se zkusíme ještě trochu vyspat. Beze snů.“

„Nezajedeme si po snídani k moři?“ navrhla.

„To je výborný nápad,“ souhlasil. Myslel na vítr, břeh, něžné nebe a vůni vlhké soli. Prosinec je jeden z nejkrásnějších měsíců v roce.

Gerda Hoffnerová a Rychlík Johnny přešli chodbu. Minuli otevřené dveře do kuchyně. Gerda Hoffnerová viděla lesklé plochy, ocel, dřevo, ale taky cihly: moderní kuchyně ve starém domě. Jasně, takhle je to nejspíš odjakživa. Bohatí vlastní novinky vždycky jako první. V kuchyni se svítilo, téměř pichlavé světlo, které jako by vycházelo z bodových světel na stropě nebo na zdech. Spatřila láhev vína na kuchyňské lince, vedle ní sklenici. Jinak nic. Světlo procházelo vínem v láhvi a Gerda Hoffnerová musela myslet na Bernstein nebo Rubinet. Ještě nikdy nemyslela na Rubinet. Víno pije zřídka, a když už si nějaké dopřeje, tak bílé.

Křik teď slyšeli docela blízko. Směřovali k pokoji na konci chodby.

„Pomoc!“ slyšeli. „Pomoc! Pomozte mi!“

Ocitli se v místnosti. Byla to ložnice. Snažila se všechno zaregistrovat najednou. Možná se jí na to později budou ptát. Když obdrželi tísňové volání, jeli zrovna po Allén, naprosto sami na celé ulici. Hodinu před svítáním. Pro všechny lidi začne ráno za půl hodiny. Tísňové volání z bytu ve Vasastan. Úmrtí. Nějaký muž vytočil číslo 112. Kdo zemřel? To není zatím jasné. Také příčina smrti je dosud neznámá. Muž byl rozčílený, takhle to popsal službu konající policista. Volající působil ‚zmateně‘.

„Jako v transu?“ zeptala se Gerda Hoffnerová.

„Can´t say,“ odpověděl policista, jako by šlo o Hill Street Blues[2]. Jako by žili v New Yorku sedmdesátých let. Gerda Hoffnerová se narodila v posledním roce sedmdesátých let, a přesto to bylo její desetiletí, v šedesátých letech bylo všechno drzejší. Nyní, o třicet let později, zažívají renesanci. Kdo by si to byl pomyslel?

A teď spatřili muže. Toho volajícího. Seděl vzpřímeně na jedné straně dvoulůžkové postele s nohama zkříženýma jako při józe. Ale tohle nebyla jóga. Civěl na ni a na Rychlíka jako na cizí lidi. A oni byli cizí, uniformy nehrály žádnou roli. Gerda Hoffnerová pohlédla na tělo vedle něj. Obrysy se rýsovaly pod prostěradlem. Na zemi ležela přikrývka. Nejasně vnímala obličej, obrysy paže, ruky. Muž možná něco říkal, neslyšela ho. Rychle přistoupila k posteli, chytla ženu za ruku a snažila se nahmatat tep. Ale v okamžiku, kdy se dotkla kůže, věděla, že v tomhle těle už srdce nebije. Kůže jí připadala příšerně studená, jako porcelán, i když v místnosti bylo velmi teplo. Tohle srdce už netluče, pomyslela si. A ta tvář, panebože. Vidím mrtvolné skvrny. Takže takhle vypadají mrtvolné skvrny.

Část těla zakrýval polštář.

Muž na okraji lůžka natahoval paže k vysokému stropu. Nemohla jinak, musela vzhlédnout. Ke stropu to bylo několik metrů. Nahoře visel křišťálový lustr. Vypadal jako svítící vesmírný koráb, který se chystá zalehnout místnost. Obrovskou místnost. Dvojlůžko sice nebylo malé, ale šlo pouze o jeden kus z množství nábytku, který byl rozeset na naleštěné dřevěné podlaze v podstatě do všech směrů. Viděla stůl, několik židlí, obrazy na zdech. Na nočních stolcích knížky, telefon, lampičky. Křídlové dveře na balkon. Ten taky nevypadal zrovna maličký. Za okny vládla stále ještě tma. Byla zima. Když jeli městem, blesklo jí hlavou, že tohle je první zimní noc a že za chvíli začne první zimní den. Jednou přece musí začít zima. A ta chvíle nastala právě nyní.

Muž svěsil ruce.

„Já jsem to nebyl,“ řekl. „Neudělal jsem to.“ Vypadal velmi mladě, skoro jako středoškolák. I mrtvá tvář neznámé ženy působila mladistvě.

„A co jste neudělal?“ zeptal se Johnny.

Muž ukázal třesoucím se prstem na postavu, která ležela vedle něj.

„Madeleine. Já to neudělal. Ona byla… prostě… ona byla… ona je…“

Třásl se čím dál silněji. Tělo se najednou celé rozvibrovalo. Nával pláče.

„Madeleine! Madeleine!“ zvolal.

Položil jí polštář na obličej, napadlo Gerdu Hoffnerovou. Proč to udělal? Muž opět ukazoval na ženu. Nebo na polštář. Možná věděl, co si Gerda Hoffnerová myslí. Možná mu není ani třicet. Narodil se v osmdesátých letech. Nebo na konci sedmdesátých let. Pramínky dlouhých vlasů mu padaly do tváře. Obvykle je nosí sčesané dozadu, uvažovala. Takový je to člověk. Zabiják. Neplánoval to. Nebo plánoval? Tady jde o moc. Tahle aférka začala nejspíš v nějaké hospodě, před rokem nebo dvěma, možná loni na podzim. Začalo to drinky, na které ji pozval. Přinejmenším zná její jméno.

„Ten polštář… Měla ho na tváři, když jsem se probudil.“

Muž teď upíral zrak na Johnnyho. Muž. Další muž. On ho pochopí.

„Probudil jsem se – a ona tady ležela. S polštářem na obličeji.“

„Jasně,“ řekl Johnny.

„Je to pravda. Přísahám.“

Muž vstal, ne, doslova se vyřítil z postele. Byl nahý. Vůbec si neuvědomoval, že stojí bez oblečení před dvěma naprosto cizími lidmi. Bylo mu to fuk. Byl rozčílený, zmatený, to jistě. V očích těch dvou je vinen, cítil to. Tyhle uniformy patří nepříteli.

„Nemáte trenýrky?“ zeptal se ho Johnny.

„Cože?“ Muž udělal krok směrem k nim, zastavil se a podíval se dolů, na své pohlaví. Na svou nahotu. „Jo, jasně.“

Předklonil se, zvedl boxerky ze země a oblékl se.

Pak se sklonil nad postel a sundal ženě polštář z tváře.

„Nesahejte na to!“ vykřikla Gerda Hoffnerová.

Muž na ni pohlédl s polštářem v ruce.

„Předtím už jsem jí ho sundal,“ vysvětloval. Hlas měl najednou klidnější. „Když jsem se probudil. Než jsem zavolal na policii. Ležela s polštářem na tváři, sundal jsem jí ho. Není dobré mít polštář na obličeji. Člověk se může… může se…“ Odmlčel se a tělo se mu roztřáslo, jako by ho zasáhl elektrický proud.

Upustil polštář. Neslyšně dopadl na postel. Gerda Hoffnerová spatřila mrtvou tvář. Klidně by se bez toho obešla. Vidí přece zlou, nenadálou smrt. Pro ni je to první smrt. Ale tahle nepřišla nečekaně. A nevypadá ani zle. Tvář byla klidná, tichá, pokojná, žádné rozčílení, žádný zmatek. Ženská tvář. Madeleinina tvář. Není důvod věřit, že se nejmenuje Madeleine. Že se nejmenovala Madeleine. Ale své jméno má ještě pořád, vezme si ho s sebou do hrobu a zůstane jí navždy. Je jí kolem třiceti, začátek života. Můj věk, pomyslela si Gerda Hoffnerová. Možná jsme stejně staré. I muž si prohlížel obličej, i on vypadal najednou naprosto klidně. Smířil se s tím, co provedl? Tak brzy? Vzhlédl.

„Pokoušel jste se ji nějak oživit?“ zeptala se ho Gerda Hoffnerová.

„Já jsem to nebyl,“ odpověděl. „Neudělal jsem to.“

Proč to říká? Co ví o tom, co se stalo v noci? Proč o tom mluví, jako by to byla vražda, nikoli nemoc? Gerda Hoffnerová si prohlížela Madeleinin krk. Vypadal… nedotčeně. Bledý, možná lehce opálený krk na bílém prostěradle. Neviděla žádné fleky, ale vždyť to není její práce, aby hledala stopy tohoto typu. Ona svou práci v podstatě odvedla. Tohoto muže už možná nikdy neuvidí. A Madeleine s jistotou taky ne.

„Chtěli jsme se brát,“ řekl muž.

Gerda Hoffnerová měla toho muže beze jména najednou plné zuby.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se.

Johnny na ni rychle pohlédl.

„Martin Barkner,“ odpověděl muž rychlostí blesku, jako by se představoval při nějaké formální příležitosti. Byla to formální odpověď, jako by se všechno vrátilo do normálu, do předchozího stavu. Jako by stál ve spodním prádle v bance, jako by seděl polonahý před obrazovkou na burze. Jako by se všechno vrátilo do normálních kolejí i přes extrémnost situace, jako by se v téhle chvíli setřely rozdíly mezi absurdním a normálním a všechno splynulo do jakéhosi surrealismu, do šíleného snu, který působí naprosto normálně, když jste jeho součástí.

„Martin Barkner,“ zopakoval ještě. Pohlédl na ni. „Co bude teď?“

„Jak to myslíte?“

„Přijde… přijde někdo a odveze Madeleine?“ zeptal se, aniž by se podíval na mrtvé tělo.

Gerda Hoffnerová přikývla.

„Za chvíli tady bude spousta lidí,“ poznamenala.

„Můžu jet domů, k rodičům,“ navrhl Barkner.

„Co jste to řekl?“ zeptal se Johnny.

„Až sem všichni přijdou, můžu jet za rodiči,“ zopakoval Barkner. „Mám tam pokoj.“

Rychlík Johnny pohlédl na Gerdu Hoffnerovou a pak znovu na Barknera.

„Budete s námi muset na kriminální policii,“ řekl Johnny. „To snad chápete.“

„Na kriminální policii?“ divil se Barkner.

„Na výslech,“ vysvětloval Johnny. Sakra, začíná to být pěkná taškařice. Barkner ze sebe dělá hloupějšího, než je.

„Na výslech?“

„Tak dost,“ vložila se do rozhovoru Gerda Hoffnerová. „Vždyť je mrtvá. Madeleine je mrtvá. Myslel jste si snad, že…“

Přerušil ji hluk z chodby, hlasy, nářadí, vyzvánění telefonu. Lidi, kteří celou záležitost převezmou, konečně dorazili.

Martin Barkner se posadil na zadní sedadlo hlídkového vozu jako zombie. Jako by během pár minut nebo vteřin vystřídal několik osobností. Disociativní porucha identity. Obranný mechanismus. Mezi ním a Madeleine k něčemu došlo. A pak se stalo ještě něco, něco vážnějšího. Možná to byla jen hra. Gerda Hoffnerová takové hry nehraje, ale pro někoho jsou normální. Všechno je normální. Viděla jeho oči ve zpětném zrcátku. Venku se rozednívalo. Konečně přišlo svítání. Pro něj to bude dlouhé ráno. Pokud se nepřizná hned. Možná se chce ze všeho vyspat. Už se tam nikdy nevrátit. Jen mluvit. Všechno přiznat. Tak to chodí. Nevím, proč se to stalo. Prostě se to stalo. Je mi to líto. Jsem z toho všeho moc smutný.

Gerda Hoffnerová nezaregistrovala v ložnici žádné alkoholové výpary. Ne, z Barknera netáhlo. Možná si něco dal, udělají krevní zkoušku a pak se dozvědí, co to bylo, jestli to tedy něco bylo. Myslela na láhev vína v kuchyni. Byla vůbec otevřená? Do kuchyně nešla. Udělali by jí ze života peklo. Lidi z útvaru zajišťování stop nenávidí policisty, kteří se na místě činu promenádují ještě před nimi, no, to je možná trochu silný výraz, ale v každém případě je to zakázáno.

Zakázáno. To bylo první německé slovo, které se naučila, zakázáno. Rodiče tento výraz používali, když byli na svobodě. Dva roky před Gerdiným narozením. Podařilo se jim opustit Německou demokratickou republiku, kde bylo všechno verboten, zakázáno. Teď je vše dovoleno. A oni jsou zase zpět. Ale šťastní nejsou. Možná se vrátíme, prohodila matka nedávno v telefonu. Neřekla ‚domů‘. Bylo to, jako by už nikde neměli domov. Můžou bydlet u mě. Znovu spatřila oči Martina Barknera ve zpětném zrcátku. Rodiče mohou bydlet se svým dítětem. Dítě nemůže bydlet s rodiči, on určitě ne. Chvíli potrvá, než se bude moct vrátit k mamince a tatínkovi.

Mlčky prošli čerstvě zrenovovanou lobby. Dříve se tomu říkalo recepce, ale lobby znělo tak nějak lépe, honosněji. Nakonec – jednotlivé části policejního prezidia jsou svým způsobem hotel. Martin Barkner tady bude muset zůstat, ubytování

a strava zdarma, možná taky gymnastika, je tady všechno. Na oddělení kriminální policie se s ním Gerda a Johnny rozloučili. Záležitost teď přebírá komisař. Gerda ho neznala, ale stejně tady nikoho nezná. Je v Göteborgu teprve tři a půl měsíce, přišla sem téměř rovnou z policejní akademie, po krátkém mezipřistání v Eskilstuna. Jediný, koho znala z Eskilstuna, byl Kent, ale ten už ve městě není.

„Myslíš si, že to udělal?“

Jeli výtahem dolů. Johnny se na ni díval do zrcadla. Tady uvnitř má Johnny jinou barvu očí. Nebo spíš nemá žádnou barvu. Vypadal unaveně. Ona taky. Dneska už nebudou schopni dělat vůbec nic.

„Myslíš si, že ji udusil? Nevšimli jsme si přece žádných stop po škrcení.“

„Já ti nevím, Johnny. Ale podle toho mála, co vím, není těžké udusit někoho, kdo tvrdě spí. Například polštářem. Není dokonce zapotřebí příliš silného tlaku. A když se to provede správně, nejsou patrné žádné stopy.“

„Jasně že to udělal. Kdo jiný? A dveře na schodiště byly přece otevřené. Otevřel je Barkner.“

„Jak to víš?“

„Sám to říkal. Copak jsi to neslyšela?“

„Ne.“

„To bylo skoro to první, co řekl, když jsme vešli do ložnice. Že otevřel dveře poté, co vytočil tísňovou linku.“

„Ale o tom nic nevím.“

Dveře od výtahu se otevřely.

„Řekl to, když jsi chtěla té ženě nahmatat tep. Chtěla jsi, nebo ne?“

„Nic jsem neslyšela.“

„Možná jsem to v tu chvíli taky neslyšel.“

Vyšli z budovy policejního prezidia. Nad stadionem Ullevi bylo jasno. Bude hezký den, zimní den. Hrstka aut, která parkovala před vchodem, na sobě měla jinovatku, jako by byla potažena mléčnou kůží. Gerda Hoffnerová se chvěla nejenom zimou. Viděla před sebou oči mrtvé ženy. Madeleine. Tak klidné a pokojné. Měla klidnou smrt? Bránila se, když jí tiskl polštář na obličej? Probudila se? Spala? Zítra to možná budou vědět. Lidé z útvaru zajišťování stop, vyšetřovatelé. Nebo třeba už za hodinu. Nebo právě teď. Otočila se, pohlédla k horním patrům. Nevěděla, ve které místnosti ten muž teď sedí společně s policistou, který jej vyslýchá, ale v tuto chvíli v jedné z místností Martin Barkner možná činí doznání. Vzali mu krev, podrobili ji zkoušce a on si teď může konečně ulevit.

Službu měl zrovna komisař Bent Mogens. Právě obdržel poslední novinky z bytu ve čtvrti Vasastan. Soudní lékařka zkonstatovala exitus a skutečnost, že smrt nastala mezi půlnocí a druhou hodinou ranní, přesněji se to prozatím nedá určit. Na těle se nenalézají žádné přímé stopy fyzického násilí, nicméně příčinou smrti může být udušení. Mladí policisté přece informovali o polštáři na tváři. Bez něj by bylo těžké určit příčinu smrti. Ale prozatím nikdo nic bližšího neví. Pia Fröbergová bude schopna říct víc až po pitvě. Možná najde nějaká vnitřní zranění. A vnější zranění, která jí unikla. O polštáři se zmínil i muž, ženin partner, pokud jím skutečně je. Tohle je tvoje práce, Bente. Pia Fröbergová nenašla u postele prášky ani jiné drogy a ani lidé ze zajišťování stop při prvotním ohledání místa nic neobjevili.

Vražda ze žárlivosti, msty nebo nenávisti, pomyslel si Mogens. To je jasné jako facka. Domácí násilí, i když není rozpoznatelné přímo.

Je načase vnést do celé záležitosti co nejrychleji víc světla. V tomhle případě nebude žádný problém zajistit zatykač na podezřelého.

Policista, který případ převzal, byl kriminální inspektor Sverker Edlund z vyšetřovacího oddělení. Zkušený vyšetřovatel.

Před ním se choulil Martin Barkner. Mladý muž vypadal tak utahaně, jako by byl schopen každičkou chvíli usnout rovnou na židli. Unavené oči mu horečnatě plály. Edlund si toho všiml okamžitě. Muž přesně neví, co se stalo nebo co udělal. Teď by jim to měl všechno vyklopit.

Barkner pohlédl na něco za Edlundem, který moc dobře věděl, co za ním je. Nic. Místnost takto zařídili záměrně. Nemá v ní být nic než dvě osoby, které sedí naproti sobě, a slova, která si vyměňují. Ale ta se liší, protože každý výslech je jiný.

„Neudělal jsem to,“ řekl Barkner. „Jestli mě považujete za pachatele, tak se mýlíte.“

Jeho hlas zněl zvláštně, jakoby prázdně a dutě, ale zároveň energicky. Edlund už slyšel spoustu hlasů, které říkaly tisíce slov, a naučil se rozlišovat, slyšet rozdíly. Slova jsou jen slupka, vrchní vrstva. Všechno ostatní se skrývá pod ní.

„Co jste neudělal?“

Barkner mlčel.

„Co jste dělal?“ zeptal se Edlund.

„Cože? Jak prosím?“

„Povězte mi, co jste dělal dnes v noci. Pak to tady skončíme. Nejspíš si chcete odpočinout.“

„Není třeba. Proč bych si měl odpočinout?“

„Povídejte.“

„A co? Co vám mám říct?“

„Proč si musíte odpočinout.“

„Ale já si nemusím odpočinout. Spal jsem. Vždyť jsem spal skoro celou noc, sakra.“

To byl silný výraz. Ale muž nepůsobil agresivně. Vypadal spíš… překvapeně. Udiveně. Udiveně, protože spal skoro celou noc. Jak je to možné?

„Co vás probudilo, pane Barknere?“

Martin Barkner neodpověděl.

„Probudil jste se přece, ne?“

Barkner přikývl.

„Co se stalo?“

„Vzbudil jsem se. Já nevím. Prostě jsem se probudil.“

Edlund přikývl.

„A něco jsem říkal Made… Madeleine. Ona tam ležela, ležela s polštářem na…“

Selhal mu hlas.

Edlund vyčkával.

Po několika minutách se Barkner nahlas vysmrkal do papírového kapesníku, který si podal z papírové krabičky na stole. Výslech byl dobře připravený. Spousta lidí při výslechu pláče, někdy dokonce i vyslýchající policista, i když Edlund ještě nikdy o takovém případu ve Švédsku neslyšel.

„Můžeme pokračovat, pane Barknere?“

Barkner přikývl.

„Co se stalo, když jste se probudil?“

„Viděl jsem ji.“

„Co jste viděl?“

„Ji. Viděl jsem ji.“

„Něco jste jistě řekl.“

„Cože?“

„Oslovil jste ji?“

„Jo, to je pravda. To jsem musel udělat, nebo ne?“

Edlund mlčel. Ani nepřikývl.

„Ležela vedle mě s polštářem na hlavě. Na obličeji.“

„Jak víte, že měla polštář na tváři?“

„Cože?“

„Mohla ho mít klidně na zádech. Nebo mohla ležet na boku. Nebo na břiše.“

„Ne. Viděl jsem, jak leží. A…“

Odmlčel se.

Edlund přikývl. „Povězte mi, co jste udělal.“

„Zvedl jsem ten polštář.“ Barkner se předklonil. Najednou se tvářil důležitě, jako by měl nějakou zprávu, která je svatosvatá pravda. I tohle už Edlund viděl bezpočtukrát. Není to pravda, alespoň prozatím. Na pravdu je ještě příliš brzy. „Není přece divné, že jsem ten polštář sundal, že ne? Neodpovídala mi. Chtěl jsem… chtěl jsem vědět, proč neodpovídá.“

„Nemyslel jste si, že spí?“

Barkner jako by otázku nepochopil.

„Byla noc,“ řekl Edlund. „Vy se probudíte a mluvíte na svou partnerku, ale ona neodpovídá. Je to tak divné, že neodpovídá?“

Barkner mlčel.

„Chtěl jste ji probudit?“

„Vždyť už nebyla noc,“ namítl Barkner. „Bylo skoro ráno.“

„Proč jste ji chtěl vzbudit?“

„Nerozumím vám.“

„Proč jste ji nenechal spát dál?“

Barkner se znovu zadíval na zeď za Edlundem. Tam ale odpověď nenašel; spousta vyslýchaných už hledala odpovědi v ocelově šedém světle s ostrými stíny, ale v téhle místnosti na zdi žádné nápisy nejsou.

„Pohádali jsme se. Večer. Než jsme šli spát. Nejspíš jsem s ní o tom chtěl mluvit. Chtěl jsem se usmířit. Chtěl jsem, aby bylo všechno zase dobré.“

Edlund vyčkával. Chtěl, aby bylo všechno zase dobré. Ale už to nikdy nebude dobré. Od téhle noci je slovo ‚dobré‘ vyškrtnuto z Barknerova života.

„Kvůli čemu jste se pohádali?“ zeptal se Edlund.

„Na to… jsem zapomněl. Nemůžu si teď vzpomenout.“

„Ale chtěl jste o tom přece s Madeleine mluvit, když jste se probudil.“

Barkner sebou trhl, když Edlund zmínil její jméno. Poprvé mu pohlédl přímo do očí.

„Když o tom teď my dva spolu mluvíme, tak na svobodě běhá někdo, kdo to udělal. On to udělal. Je volný. Je venku.“ Ukázal k oknu, směrem ven, ale okno vedlo do dvora, který byl víc uvnitř než venku, stejně jako vězeňský dvůr. Moc světla tady nebylo.

„Povězte mi o tom večeru,“ vyzval jej Edlund. „O vašem posledním večeru.“

Barkner přilepil pohled opět na Edlunda.

„Nemám vám co říct. Nestalo se nic zvláštního, jestli máte na mysli tohle. Trošku jsme se chytli, myslím, že kvůli tomu, co budeme dělat o víkendu. V sobotu. Zítra. Vlastně dneska. Pane na nebi.“

Odmlčel se.

„Pokračujte,“ Edlund na to.

„Nechtěl jsem jet k jejím rodičům. Šlo jen o jídlo. O oběd, kterého jsem se nechtěl účastnit. Kruci. Kvůli tomu jsme se trochu poštěkali, pak jsme zhasli a usnuli. Nic víc se nestalo.“

Edlund přikývl.

Barkner vypadal překvapeně. „Věříte mi?“

„A nemám snad?“

„Ale ano, ano.“

„Někdo dnes v noci přitiskl Madeleine polštář na tvář a udusil ji,“ řekl Edlund.

„A co má být?“

„Před chvílí jste sám mluvil o vrahovi.“

Barkner mlčel.

„Mluvil jste o sobě?“

„Ne, ne, ne!“

„Nebyl to úmysl,“ pokračoval Edlund. „Prostě se to stalo.“

„Ne, ne, ne! Vždyť jsem volal na policii. Proč bych jinak volal? Proč bych volal o pomoc, kdybych to udělal?“

„A co kdybyste udělal?“

„Cože?“

„Kdybyste ji udusil. Měl byste utéct? Kam byste utíkal?“

„Já jsem ji neudusil. Nezabil jsem ji. Ani jsem se jí nedotkl.“

Barkner se chystal vstát.

„Zůstaňte sedět,“ přikázal mu Edlund.

Barkner klesl na židli. Chvíli měl trochu sil, ale spotřeboval je.

„Vy to nechápete?“ zeptal se slabým hlasem.

„A co podle vás nechápu, pane Barknere?“

„Jak je možné, že jsme spali, když… když k nám někdo přišel a udusil ji? Někdo se dostal do naší ložnice. Proč jsem se neprobudil? Rozumíte tomu? Proč jsem se neprobudil, když…když se to stalo? Měl bych se přece probudit, když k tomu došlo, nebo ne?“ Natáhl k Edlundovi úpěnlivě ruce. „Jak jsem mohl spát, když se to stalo?“

Table of Contents

1